Унікальний номер справи 753/22938/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7327/2026
Головуючий у суді першої інстанції О. М. Колесник
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
05 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю
«ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС»

відповідач ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Колесника О. М., в примішенні Дарницького районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС»звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 30 вересня 2025 року ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» набуло права власності на нерухомемайно - квартируАДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна. Згодом, позивачу стало відомо про перебування спірної квартири під арештом на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва про арешт майна боржника №582/10 від 07.04.2008.
Позивач вказує, що зазначене обтяження унеможливлює в повній мірі реалізовувати право власності Товариствана вказане майно, що є грубим порушенням законних прав позивача, в зв`язку з чим Товариствопросить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» шляхом звільнення з-під арешту квартири АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва про арешт майна боржника №582/10 від 07.04.2008.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог ТОВ«ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майномвідмовлено.
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду ТОВ«ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про те, що позивач звернувся до суду із позовом до неналежного відповідача, оскільки арешт накладено саме на майно, право власності на яке було зареєтроване за ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що оспорюваний арешт перешкоджає позивачу вільно володіти та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Позивач, у зв`язку із накладеним арештом, несе збитки та негативні наслідки, оскільки модель отримання прибутку Товариства полягає саме у продажу нерухомого майна на ринку вторинної нерухомості.
Представник ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС», відповідач ОСОБА_1 та представник третьої особа Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судової повістки до електронних кабінетів учасників справи (юридичних осіб), що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, та на відому суду адресу місця реєстрації/проживання/перебування відповідача. Проте поштове відправлення не вручено адресату. Будь - яких заяв або клопотань від сторін та третьої особи до суду апеляційної інстанції станом на день розгляду справи не надходило.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 08 квітня 2026 року через неявку учасників справи (їх представників) в судове засідання.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Проте таким вимогам заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року не відповідає.
Так, перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.
За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Звертаючись до суду із вказаним позовом ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» вказувало на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.09.2025. Проте позбавлене права володіти та розпоряджатися належним йому на прав вланості майном у зв`язку із наявним обтяженням на це майно, а саме перебування спірної квартири під арештом на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва про арешт майна боржника №582/10 від 07.04.2008.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що  ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, не є боржником у справі, а отже є неналежним відповідачем у цій справі, відтак відсутні правові підстави для задоволення позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом звільнення майна з-під арешту, оскільки позов подано до неналежного відповідача.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування судового рішення, виходячи з наступного.
Так, підповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений прававласності. 
Право приватної власності є непорушним. 
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. 
Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. 
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. 
Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.
Судом встановлено, що ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» є власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.09.2025, укладеного між ТОВ «ВІН ФІНАС» (попередня назва ТОВ «ФК «ДОВІРА Т А ГАРАНТІЯ») та ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Пономарьовою Д. В., зареєстровано вреєстрі за № 273.
Зазначене підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав №445769410 від 30.09.2025.
Із змісту договору купівлі - продажу нерухомого майна від 30.09.2025 вбачається, що його було укладено на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки спірне нерухоме майно, іпотекодержателем якого був продавець за цим договором, було передано в іпотеку на підставі договору від 13.04.2006, укладеного між АБ «КИЇВСЬКА РУСЬ» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Каплуном Ю. В., зареєстровано в реєстрі за № 2135.
Вказаний договір іпотеки було укладено в забезпечення зобов`язань Дочірнього підприємства «Любич-Кременчук» (ЄДРПОУ 30566269) за кредитним договором №4705-47.2-03 від 29.03.2006 із усіма інуючими додатковими угодами.
Також із змісту договору купівлі - продажу нерухомого майна від 30.09.2025 вбачається, що 26.02.2019 між ПАТ БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» та ТОВ «ЕЙПІЕС УКРАЇНА» було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки/застави, посвідчений державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори за реєстровим номером 15-122.
Зокрема, 27.12.2019 між ТОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» (попередня назва ТОВ «ЕЙПІЕС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРНАТІЯ» було укладеного договір про відсутплення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського імського ноатіральногоокругу Шевченко І. Л., зареєстровано в реєстрі за № 2353.
У позові ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» зазначає, що під час здійснення своїх законних прав щодо володіння та розпорядження майном, позивачу стало відомо про перебування спірної квартири під арештом на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва про арешт майна боржника №582/10 від 07.04.2008.
Так згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 01.10.2025 за № 445862713, наявні відомості щодо зареєстрованого обтяження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , власником якої зазначено - ОСОБА_1 , тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7088398, зареєстровано: 24.04.2008 09:40:22 за №7088398 рестратором: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова 582/10, 07.04.2008, ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва, заявник: ВДВС Управління юстиції в Дарницькому районі міста Києва. 
Отже, на час накладення арешту на нерухоме майно (24.04.2008), його власником був ОСОБА_1 , який був боржником за виконавчим провадженням, у зв`язку з чим на вказану квартиру було накладено арешт.
У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). 
Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22), від 02 вересня 2025 року у справі № 760/16996/22 (провадження № 61-2215св25).
Таким чином, у даній справі належним відповідачем є ОСОБА_1 , який був власником спірної квартири та яка була переданим ним в іпотеку на підставі договору від 13.04.2006, укладеним між АБ «КИЇВСЬКА РУСЬ» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Каплуном Ю. В., зареєстровано в реєстрі за № 2135. ОСОБА_1 був боржником за виконавчим провадженням, в межах якого було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 за №582/10 від 07.04.2008, на підставі якої 24.04.2008 було внесено відомості щодо обтяження нерухомого мацна до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Тобто належним відповідачем у справі є саме ОСОБА_1 , що судом першої інстанці не було встановлено належним чином.
Відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача.
Водночас у справі, що переглядається, питання зняття арешту зі спірного майна ставиться не у зв`язку з порушенням порядку його накладення виконавцем, а у зв`язку з порушенням прав позивача як власника майна та відсутністю підстав для збереження такого арешту. 
Позивач звернувся до суду за захистом свого цивільного права. 
У свою чергу суду не надано доказів правомірності та правових підстав для застосування відповідного обтяження та не доведено наявності будь-яких виконавчих проваджень, для забезпечення виконання яких можливо використати таке обтяження спірного нерухомого майна.
Водночас наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно особи, щодо якої неможливо встановити ні стягувача, ні безпосередньо виконавче провадження, в якому накладено обтяження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Ураховуючи викладене, колегія суддів, встановивши фактичні обставини в справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшла висновку про те, що наявність обтяження, а саме арешту спірного нерухомого майна свідчить про порушення прав позивача, оскільки Товариство позбавлене можливості розпоряджатися спірною квартирою.
Враховуючи підстави позову, те, що предметом позову є усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття арешту з нього, накладеного в межах виконавчого провадження, беручи до уваги, що позов поданий теперішнім власником нерухомого майна, права якого у розпорядженні цим майном прушуються, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача - усунунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном ТОВ «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» шляхом звільнення з-під арешту квартири АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва про арешт майна боржника №582/10 від 07.04.2008.
Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стала судова практика свідчить про те, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення(частина перша, другастатті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У ході перегляду справи апеляційним судом встановлено, що згідно з відповіді Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08 грудня 2025 року, вбачається, що перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що інформація про виконавче провадження, в межах якого було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 за №582/10 від 07.04.2008 в системі відсутня та відповідно матеріали виконавчого провадження також відсутні.
Таким чином виконавче провадження, у межах якого було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 за №582/10 від 07.04.2008 на виконанні у Дарницькому відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) станом на час розгляду справи не перебуває.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності з іншими доказами у справі, надавши їм належну правову оцінку, застосувавши наведені вище положення ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених зконом підстав для зняття аршету нерухомого майна, яке було накладено на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника №582/10 від 07.04.2008, з урахуванням наявності відомостей щодо відстутності перебування виконавчого провадження на виконанні ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва,в межах якого була винесення постанова про арешт майна боржника №582/10 від 07.04.2008. 
Суд, у порушення вищевказаних вимог закону не врахував те, що у справі відсутні докази існування правових підстав для застосування обтяження щодо спірного нерухомого майна і не доведено існування виконавчих проваджень, для забезпечення виконання яких можливо використати відповідне обтяження спірного майна боржника.
Всупереч статей 12, 81 ЦПК України відділом державної виконавчої служби не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження законних правових підстав для збереження обтяження спірного майна.
Так, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першоїстатті 376 ЦПК Україниє порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким усунути позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядженні майном шляхом звільнення з-під арешту квартири АДРЕСА_1 , з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» задовольнити.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» задовольнити.
Усунути Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОПЕРТІ ЛІГАЛ СЕРВІС» (ЄДРПОУ 45735806) перешкоди у здійсненні права користування та розпорядженні майном шляхом звільнення з-під арешту квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 582/10, виданої 07.04.2008, видавник: ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва, реєстраційний номер обтяження: 7088398, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна