КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2026 року м. Київ справа №320/21001/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в: 
До Київського окружного адміністративного суду звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2024 відповідно до частини 12 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ ОСОБА_1 з 01.12.2024 із збереженням загального проценту розрахунку пенсії від заробітку – 90% та здійснити виплату недоотриманої пенсії, починаючи з 01.12.2024.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправними діями відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2024 відповідно до частини 12 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в м. Києві та з 07.09.2011 по 01.12.2024 отримував пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ.
Вироком Вищого антикорупційного суду від 26.06.2024 у справі №991/1710/22 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 369, ч. 1 ст. 263 КК України.
Вказаним вироком, зокрема, позивача позбавлено класного чину – старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 11.08.2006 №620к.
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26.11.2024 вирок Вищого антикорупційного суду від 26.06.2024 у справі №991/1710/22 залишено без змін. 
На адвокатський запит відповідач листом від 24.02.2025 №2600-0202-8/31298 повідомив, що з 01.12.2024 ОСОБА_1 припинено виплату пенсії відповідно до частини 12 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ як особі, звільненій з роботи в порядку дисциплінарного стягнення з позбавленням класного чину або позбавлені класного чину за вироком суду та яка втратила право на пенсійне забезпечення за вислугою років на виконання вироку Вищого антикорупційного суду від 26.06.2024 у справі №991/1710/22 та листа Офісу Генерального прокурора від 17.12.2024 №07/1/1-1772вих-24.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В Україні правове регулювання відносин пенсійного забезпечення здійснюється на підставі Конституції України, відповідно до якої виключно законами України визначаються форми і види пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).
Умови та порядок призначення, перерахунок і виплата пенсій встановлюються Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та іншими законами України.
Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Зміст права громадян на пенсійне забезпечення полягає в їх матеріальному забезпеченні шляхом надання різноманітних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, у разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 4 Закону № 1058-ІV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Закон № 1058-ІV регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить. Виключно Законом № 1058-ІV визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (стаття 5 Закону № 1058-ІV).
Спеціальні умови пенсійного забезпечення за особливостями професійного статусу особи передбачені, зокрема, Законом про прокуратуру 1991 року та Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII, Закон про прокуратуру 2014 року, відповідно).
При введенні в дію Закону № 1058-ІV збережено пільгове пенсійне забезпечення, передбачене Законом № 1788-ХІІ, у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і пенсію за вислугу років. Наявність таких пенсій пояснюється особливістю окремих професій і складними умовами праці. Пенсія за вислугу років - це пенсійна виплата, що є регулярним (щомісячним) грошовим забезпеченням окремих категорій громадян зі спеціальною правоздатністю, у зв`язку з тривалою професійною діяльністю.
Пенсії за вислугу років встановлюються категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Цей вид пенсії слугує формою матеріального забезпечення осіб, які через специфічний характер своєї професії потребують, на думку законодавця, додаткового або підвищеного соціального захисту з поміж інших категорій громадян. На відміну від пенсії за віком пенсії за вислугу років призначаються чітко визначеному в законодавстві колу осіб, в тому числі і прокурорам.
На час призначення пенсії позивачу пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих врегульовувалось положеннями статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, відповідно до якої й було призначено пенсію позивачу у 2011 році.
Закон про прокуратуру 1991 року було доповнено цією статтею відповідно до Закону України від 26 листопада 1993 року № 3662-XII «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про прокуратуру»».
З моменту доповнення Закону № 1789-ХІІ статтею 50-1 до часу виникнення спірних відносин, вказана норма неодноразово змінювалась, шляхом, зокрема, викладення її у новій редакції, внесення змін та доповнень.
Так, відповідно до частини одинадцятої статті 50-1 вказаного Закону (в редакції, станом на 2011 рік) особи, звільнені з роботи в порядку дисциплінарного стягнення з позбавленням класного чину або позбавлені класного чину за вироком суду, втрачають право на пенсійне забезпечення за вислугою років. Права на одержання пенсії, передбаченої цією статтею, позбавляються також особи, звільнені з роботи у зв`язку з засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння. 
Частиною дванадцятою статті 86 Закону про прокуратуру 2014 року закріплені подібні положення щодо підстав втрати права на пенсійне забезпечення за вислугою років та права на одержання цього виду пенсії.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що з одного боку призначення прокурорам пенсії за вислугу років є додатковою та підвищеною соціальною гарантією з боку держави через специфічний характер професії, а з іншого боку - це привілей у пенсійному забезпеченні працівників прокуратури, якого може бути позбавлено у випадках, передбачених в частині одинадцятій статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року та в частині дванадцятій статті 86 Закону про прокуратуру 2014 року.
Перше речення частини дванадцятої статті 86 Закону містить такі підстави для втрати права на пенсійне забезпечення за вислугою років:
- особу звільнено з роботи в порядку дисциплінарного стягнення з позбавленням класного чину;
- особу позбавлено класного чину за вироком суду;
Відповідно до другого речення цієї норми право на одержання пенсії позбавляються також особи:
- звільнені з роботи у зв`язку з засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища; 
- притягненням до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Верховний Суд у постанові від 26 березня 2019 року по справі №569/13604/16-а дійшов висновку, що … «На думку колегії суддів прислівник «також» вжитий у другому реченні частини одинадцятої статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року об`єднує перше та друге речення цієї норми щодо підстав для позбавлення права на пенсійне забезпечення працівників прокуратури, яке включає в себе й право на одержання такої пенсії, якщо вона вже була призначена у разі звільнення з цих підстав.
Таким чином, право на цей спеціальний вид пенсійного забезпечення, який включає в себе також й право на одержання пенсії, у разі призначення її до моменту звільнення, може бути втрачено при настанні обставин звільнення з роботи з усіх підстав, зазначених у частині одинадцятій статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року і це не залежить від часу призначення пенсії, оскільки законодавець, зокрема, на час призначення позивачу пенсії, надавав працівникам прокуратури додаткові соціальні гарантії, які, в тому числі, виражались у наданні можливості отримання пенсії за вислугу років працівникам прокуратури, не звільняючись при цьому, з органів прокуратури.». 
У даній справі позивача вироком Вищого антикорупційного суду від 26.06.2024 у справі №991/1710/22, залишеним без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26.11.2024, визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень та, зокрема, позбавлено класного чину – старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 11.08.2006 №620к.
За таких обставин позивач втратив право на спеціальне пенсійне забезпечення відповідно до частини 12 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, тому припинення пенсійним органом виплати пенсії ОСОБА_1 є правомірним.
Отже, з підстав викладеного вище у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. 
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
У зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -
в и р і ш и в : 
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.