ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3274/26 Справа № 932/7872/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Потоцька С. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Гапонова А.В., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Усенко Я.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/7872/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 грудня 2025 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену у складі судді Потоцької С.С., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року адвокат Науменко С.В. звернулаья до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
У позові просить витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 8 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2585772412020.
Також позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.
В обґрунтування заяви зазначає, що спірна квартира вибула з володіння позивача на підставі неукладеного договору купівлі-продажу від 18 лютого 2022 року (зазначений договір від імені позивача підписаний невстановленою особою з використанням вочевидь підробленого паспорту громадянина України, до якого внесені персональні дані позивача). 
Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу від 18 лютого 2022 року та державна реєстрація права власності за відповідачем ОСОБА_3 (покупцем за неукладеним договором) відбулись з грубими порушеннями чинного законодавства.
Відповідач ОСОБА_3 , не набувши на неї права власності, передав належну позивачеві квартиру в іпотеку. Ще пізніше спірна квартира була продана з електронних торгів і перейшла у володіння відповідача ОСОБА_2 , за яким було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Вказує, що позов спрямований на захист права власності неволодіючого власника, із застосуванням механізмів, передбачених ст.ст.387, 388 ЦК України (спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, за неукладеним договором купівлі-продажу, який складався з використанням вочевидь підробленим документів, позивачем не підписувався).
Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Фактично, з можливим відчуженням спірного майна (квартири), позивач повністю позбавляється можливості відновити свої права, втрачається як такий правовий сенс звернення до суду, порушується гарантований Конституцією України та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року принцип ефективного захисту прав громадян.
У зв`язку з чим просив суд: - накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2585772412020;
- заборонити будь-кому укладати з третіми особами правочини, спрямовані на відчуження та/або обтяження зобов`язаннями спірної квартири, укладати щодо цієї квартири договори купівлі-продажу, міни, дарування, найму, іпотеки; передавати квартиру в користування, управління, оренду, лізинг, у спільну діяльність, до статутного фонду (майна) іншої юридичної особи або учасника товариства; вселяти до зазначеної квартири мешканців для тимчасового або постійного проживання, проводити в цій квартирі перепланування, ремонтні роботи та будь-які інші дії, що можуть призвести до пошкодження оздоблення квартири та майна, яке в ній знаходиться, погіршення її поточного будівельного, інженерного, санітарного та протипожежного стану, зміни її технічних характеристик, руйнації або знищення;
- заборонити державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,8 кв. м, житловою площею 51,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2585772412020.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 грудня 2025 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовлено. 

Не погодившись з вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 – адвокат Науменко С.Б. подала апеляційну скаргу, в якій вважає її незаконною і необґрунтованою, такою, що порушує основні засади цивільного судочинства та безпідставно обмежує права позивача.
Вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи у забезпеченні позову, порушив норми процесуального права (ст.ст.149, 150, 153, 263 ЦПК України), що призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову. Висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі, не відповідають обставинам справи. Оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановлена без урахування висновків Верховного Суду з питань застосування норм процесуального права щодо забезпечення позову.
Представник позивача звертала увагу суду на те, що вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовою мірою і накладення арешту на спірне майно тимчасово, до набрання законної сили рішенням у справі, жодною мірою не порушить баланс співвідношення інтересів сторін у справі. Проте, не зважаючи на це, суд першої інстанції відмовив у забезпеченні позову, пославшись на недоведення позивачем тієї обставини, що відповідач вживає заходів для відчуження спірного майна.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не забезпечив позов у спосіб, про який просив позивач (шляхом накладення арешту на спірне майно) та дійшов помилкового висновку про те, що немає підстав для забезпечення позову, оскільки між сторонами виник спір, який має майновий характер, і без указаного забезпечення позову може утруднитись виконання можливого рішення суду.
Зауважує, що заявлені заходи забезпечення позову є необхідними та співмірними із заявленими вимогами та забезпечать поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову.
Вимога суду першої інстанції про надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. 
Звертає увагу, що обраний вид забезпечення позову (арешт майна відповідача) не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Зауважує, що постановляючи оскаржувану ухвалу від 10 грудня 2025 року, суд першої інстанції в даній справі не врахував висновків про застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, чим припустився порушення приписів частини четвертої ст.263 ЦПК України.
Відмовляючи у забезпеченні позову, суд зазначив в оскаржуваній ухвалі (серед іншого), що не вбачає підстав для забезпечення позову, «оскільки справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивачів не встановлений». Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, суперечить ст.150 ЦПК України, та не відповідає навіть суті забезпечення позову, оскільки до того, як справа буде вирішена по суті, відповідач може безперешкодно розпорядитись майном, що перебуває у його володінні, і судове рішення не буде ефективним для позивача, позивачеві доведеться звертатись до суду з новим позовом або вживати інших додаткових заходів на захист свого порушеного права. Саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини 
У зв`язку з чим просить ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову у даній справі. 

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Павелко С.М. скориставшись своїм правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною.
Зазначає, що заява про забезпечення позову, як і апеляційна скарга ОСОБА_1 , ґрунтуються виключно на припущеннях, що невжиття судом заходів, про які зазначає позивач у заяві, може в майбутньому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.
ОСОБА_2 є добросовісним власником квартири АДРЕСА_1 , про що також зазначає позивач у своєму позові. Тобто предметом позову є саме витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України. Підстави припускати те, що відповідачем будуть вчинятися дії щодо подальшого відчуження такого майна з метою неможливості подальшого витребування такого майна – відсутні.
Зауважує, що ОСОБА_2 придбав нерухоме майно за процедурою електронних торгів у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Право власності на спірне нерухоме було зареєстровано за ОСОБА_2 16 грудня 2024 року. З того часу спірна квартира є єдиним житлом для ОСОБА_2 та членів його сім`ї.
Вважає, що заява про забезпечення позову спрямована виключно на створення добросовісному власнику додаткових незручностей у володінні, користуванні та розпорядженні його власністю, про що свідчить зміст прохальної частини заяви, у якій представник позивача, серед іншого, просить суд забезпечити позов шляхом заборони передавати квартиру в користування, управління, оренду, лізинг, вселення до квартири мешканців для тимчасового або постійного проживання, проводити в квартирі перепланування та ремонтні роботи тощо.
Вказує, що позивач ОСОБА_1 є громадянином РФ. Доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_1 має інше майно на території України суду не надано. Зауважує, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №932/7872/25 є не лише необґрунтованою та безпідставною, але і також не відповідає вимогам статті ст.ст.151, 154 ЦПК України, що відповідно до вимог ч.10 ст.153 ЦПК України, є підставою для залишення такої заяви без розгляду.
Вважає, що ухвала Бабушкінського районного суду м.Дніпра від 10 грудня 2025 року є законною та обґрунтованою, а також такою, що постановлена із застосуванням як практики національних судів України, такі і практики Європейського суду з прав людини.
У зв`язку з чим просив, апеляційну скаргу адвоката Наумової С.Б., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 10 грудня 2025 року по справі №932/7872/25 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засіданні апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м.Дніпра перебуває справа №932/7872/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.
У позові просить витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2585772412020. 
Після відкриття провадження у справі представником позивача до суду подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно та забороною вчиняти певні дії, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявником не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження нерухомого майна за вказаною вище адресою, а тому лише припущення позивача про потенційну можливість ухилення відповідачем від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для суті справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Верховний Суд зауважує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19).
Під час оцінки зазначеної співмірності, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року №753/22860/17, провадження №14-88цс20).

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина десята статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
У постанові Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі №910/8482/18 вказано, що: «Під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору; такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним».
Подібні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 917/273/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 09 червня 2021 року у справі № 10/5026/290/2011(925/1502/20).
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси сторони на той випадок, коли інша сторона буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

З матеріалів справи що переглядається вбачається, що предметом позову є вимоги про витребування майна у добросовісного набувача.
У заяві про забезпечення позову ставиться питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та забороною вчиняти певні дії третім особам та відповідних реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна, з метою забезпечення виконання рішення суду.
В обґрунтовування своїх доводів представник позивача посилається на те, що позивач є власником об`єкту нерухомого майна, яке знаходиться на території України – чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2585772412020.
Спірна квартира вибула з володіння позивача на підставі неукладеного договору купівлі-продажу від 18 лютого 2022 року (зазначений договір від імені позивача підписаний невстановленою особою з використанням підробленого паспорту громадянина України, до якого внесені персональні дані позивача). Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу від 18 лютого 2022 року та державна реєстрація права власності за відповідачем ОСОБА_3 (покупцем за неукладеним договором) відбулись з грубими порушеннями чинного законодавства. В подальшому особа, зазначена в неукладеному договорі як покупець (відповідач ОСОБА_3 ), не набувши на неї права власності, передав належну позивачеві квартиру в іпотеку, яка в подальшому була відчужена з електронних торгів і перейшла у володіння відповідача ОСОБА_2 , за яким станом на сьогодні зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тобто між сторонами у справі існує спір щодо нерухомого майна, яке на думку позивача, отримано відповідачем без достатніх правових підстав.
Дані обставини суд першої інстанції залишив поза увагою, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Колегія суддів зауважує, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити в подальшому реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.
Судом першої інстанції не враховано, що розглядається спір між сторонами предметом якого, в тому числі, є витребування нерухомого майна, зокрема квартири, яка вибула з володіння позивача на підставі неукладеного (на переконання позивача) договору купівлі-продажу від 18 лютого 2022 року. Тому заходи забезпечення позову є необхідними для забезпечення виконання судового рішення у разі його задоволення.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки у разі відчуження нерухомого майна, відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде неможливим, позивач буде вимушеним здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права.
Колегія суддів звертає увагу, що задоволення заяви про, забезпечення позову не являється фактичним вирішенням справи по суті і не порушує прав інших осіб.
Подібним за наведених вище висновкам дійшов суд касаційної інстанції в свої ухвалах від 12 вересня 2022 року у справі №127/25378/21, від 20 вересня 2023 року у справі №206/2163/23.

Колегія суддів зазначає, що при використанні механізму забезпечення позову, учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування та доцільності вжиття кожного з таких заходів.
Між тим, колегія виходить з того, що заходи забезпечення, заявлені представником позивача у вказаному в його заяві обсязі не є співмірними з заявленими вимогами та можливими позитивними наслідками вирішення спору для позивача, а тому колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення заяви, а саме встановлення забезпечення в вигляді заборонити державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна.
Застосований апеляційним судом вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав сторін і зокрема відповідача, оскільки майно фактично перебуває у володінні і користуванні останнього, а обмежується лише можливість його відчуження.

Таким чином колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, які частково знайшли своє підтвердження в суді і впливають на висновок щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин, на підставі ст.376 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_5 - задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 грудня 2025 року про відмову у забезпеченні позову – скасувати.
Заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про забезпечення позову - задовольнити частково.
Заборонити державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2585772412020, до вирішення Центральним районним судом міста Дніпра справи по суті.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 29.04.2026 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв