Справа № 438/1978/25 
Провадження 2/438/135/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

18 травня 2026 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:
головуючого-судді Слиша А.Т.,
за участі секретаря судового засідання Кекош Н.С.,
представника позивача Ваверчак О.П.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Федоренко О.П.,
третьої особи ОСОБА_2 ,
представника третьої особи ОСОБА_8,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у справі загального позовного провадження за позовом виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, 
в с т а н о в и в :

позивач виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області як орган опіки та піклування звернулася до суду із позовними вимогами до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в якому просить суд позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач ОСОБА_1 являється матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Бориславською міською радою 10 червня 2025 року.
Відповідно до інформаційної довідки Дрогобицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому район Львівської області від 20серпня 2025 року №407/33.1-06-25 в актових записах про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька вказані у відповідності до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. 
Відповідач ОСОБА_1 з 20 червня 2025 року за сприяння Бориславського міського центру надання соціальних послуг була влаштована на тимчасове проживання в реабілітаційний центр «Назарет», як отримувач соціальних послуг, разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_4 12 липня 2025 року відповідач разом із сином була поміщена в педіатричне відділення КП «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради, яке самовільно покинула 18 липня 2025 року.
21 липня 2025 року працівниками служби у справах дітей, працівниками Бориславського міського центру надання соціальних послуг здійснювався візит у сім`ю відповідачки за адресою АДРЕСА_1 , оскільки з інформацією малолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року покинутий матір`ю. 
Актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку встановлено, що відповідач ОСОБА_1 залишила малолітнього сина в сімї свого дядька ОСОБА_5 . Місцезнаходження матері дитини на той момент невідоме.
Наказом служби у справах дітей Бориславської міської ради від 21 липня 2025 року №17 «Про тимчасове влаштування дитини» малолітнього ОСОБА_4 тимчасово влаштовано на проживання у сім`ю хрещеного батька дитини ОСОБА_2 .
22 серпня 2025 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини під час розгляду питання про надання статусу дитини позбавленої батьківського піклування ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_1 повідомила членів комісії що не має бажання та можливості займатись вихованням дитини так, як зараз влаштовує своє особисте життя. 
Рішенням виконавчого комітету Бориславької міської ради від 04 вересня 2025 року за №212 «Про надання статусу дитина, позбавлена батьківського піклування, малолітньому ОСОБА_4 » малолітньому ОСОБА_4 надана статус дитини позбавленої батьківського піклування, як такому, що покинутий матір`ю
Крім цього, з листа реабілітаційного центру «Назарет» від 07 листопада 2025 року за №188 вбачається, що ОСОБА_1 перебувала разом малолітнім сином ОСОБА_4 . За час перебування в центрі ОСОБА_1 не виконувала базові обов`язки по догляду за дитиною. Переодягання, купання, годування дітей здійснювались лише за участі соціальних працівників або чергових прихистку. Мати неодноразово намагалась залишити малолітнього сина без нагляду, порушуючи правила центру та індивідуальний розпорядок. Прибирання у кімнаті, де перебував малолітній син, не здійснювалось матір`ю самостійно. Прогулянки з дітьми на свіжому повітрі проводилось виключно за ініціативи та супроводу персоналу центру. Годування дітей за розкладом не дотримувалось, що створювало ризики для життя та здоров`я малолітнього сина ОСОБА_4 . 
Відповідачка у справі ОСОБА_1 свідомо систематично протягом тривалого періоду часу нехтує своїми батьківськими обов`язками по вихованню свого малолітнього сина ОСОБА_4 , її умисна безвідповідальна поведінка лише шкодить інтересам дитини.
Відсутність протягом тривалого періоду часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення;, є у відповідності ст. 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення відповідачки ОСОБА_1 батьківських прав.
Враховуючи наведене просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді від 30 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження.
03 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача адвоката Федоренко О.П., відповідно до змісту якого відповідач позовні вимоги про позбавлення батьківських прав заперечує у повному обсязі. Зазначає, шо приймаючи до уваги тимчасовий характер допущених відповідачкою порушень у виконанні батьківських обов`язків, наявність позитивної динаміки її поведінки та відсутність у матеріалах справи достатніх та переконливих доказів того, що поведінка відповідача становить реальну загрозу для життя, здоров`я чи психічного розвитку дитини або що змінити таку поведінку у кращу сторону неможливо, вважає що застосування крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, передчасним та таким, що не відповідає найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Ухвалою суду від 16 березня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивача Ваверчак О.П. підтримала позовну заяву та просили задовольнити, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. 
Відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача Федоренко О.П. у задоволенні позовних вимог просять відмовити, зіславшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач ОСОБА_1 додатково пояснила, що дійсно неналежно виконувала материнські обов`язки стосовно свого малолітнього сина, внаслідок останнього було тимчасово влаштовано на проживання у іншу сім`ю. На даний час відповідач намагається належним чином виконувати батьківські обов`язки; старається регулярно відвідувати малолітнього сина, намагається матеріально забезпечити розвиток дитини. Крім цього, відповідач стверджує, що провела відповідний ремонт квартирі, створила умови для належного проживання малолітнього сина разом із нею. 
Третя особа ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСОБА_8 , , враховуючи зміст висновку та рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 06 листопада 2025 року за №281 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно малолітнього ОСОБА_4 , підтримала позовні вимоги. Третя особа ОСОБА_2 додатково пояснив, що являється хрещеним батьком малолітнього ОСОБА_4 . З моменту передачі малолітнього для тимчасового проживання у його сім`ю, повністю забезпечує потреби у розвитку. Відповідач ОСОБА_1 фактично самоусунулась від виховання дитини, відвідує дитину періодично. Матеріально не допомагає. 
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, третьої особи та його представника, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_1 являється матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Бориславською міською радою 10 червня 2025 року(а.с.9)
Відповідно до інформаційної довідки Дрогобицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому район Львівської області від 20серпня 2025 року №407/33.1-06-25 в актових записах про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька вказані у відповідності до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с.11)
Відповідно до рішення про надання/відмову соціальних послуг від 20 червня 2025 року за №673-2 Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради ОСОБА_1., ОСОБА_4 визнано особами /сім`я що потребують соціальних послуг. (а.с.12)
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 21липня 2025 року, складеного працівниками Служби у справах дітей Бориславської міської ради на підставі усного повідомлення від ЦНСП ( Драчевич Т.С. ), за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 мешкають ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , вуйко, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Житло в жахливому стані; брудно, одяг розкинутий, відсутні предмети домашнього вжитку. Для дітей не створено умови, діти у неналежному стані, мати залишила дітей. (а.с.13-14)
Аналогічні обставини умов проживання у вищезазначені квартирі підтверджено також актом обстеження умов проживання від 05 травня 2026 року із фототаблицею (а.с.12-126). 
Відповідно акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, складеного інспектором ЮП ВП Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Пагутою Н.Т. від 21 липня 2025 року встановлено що ОСОБА_1 залишила малолітнього сина в сім`ї свого дядька ОСОБА_5 (а.с.15-16) .
Відповідно наказу начальника служби у справах дітей Бориславської міської ради від 21 липня 2025 року №17 «Про тимчасове влаштування дитини» в тому числі малолітнього ОСОБА_4 тимчасово влаштовано на тимчасове проживання у сім`ю ОСОБА_2 із покладенням обов`язків щодо виховання та утримання в тому числі малолітнього ОСОБА_4 на ОСОБА_2 до моменту встановлення опіки. (а.с.24)
Відповідно до рішення виконавчого комітету Бориславької міської ради від 04 вересня 2025 року за №212 «Про надання статусу дитина, позбавлена батьківського піклування, малолітньому ОСОБА_4 » малолітньому ОСОБА_4 надана статус дитини позбавленої батьківського піклування, як такому, що покинутий матір`ю (а.с.40).
З листа реабілітаційного центру «Назарет» від 07 листопада 2025 року за №188 вбачається, що ОСОБА_1 перебувала разом малолітнім сином ОСОБА_4 . За час перебування в центрі ОСОБА_1 не виконувала базові обов`язки по догляду за дитиною. Переодягання, купання, годування дітей здійснювались лише за участі соціальних працівників або чергових прихистку. Мати неодноразово намагалась залишити малолітнього сина без нагляду, порушуючи правила центру та індивідуальний розпорядок. Прибирання у кімнаті, де перебував малолітній син, не здійснювалось матір`ю самостійно. Прогулянки з дітьми на свіжому повітрі проводилось виключно за ініціативи та супроводу персоналу центру. Годування дітей за розкладом не дотримувалось, що створювало ризики для життя та здоров`я малолітнього сина ОСОБА_4 (а.с.41)
Висновком виконавчого комітету Бориславської міської ради, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 06 листопада 2025 року за №281, стверджується, що ОСОБА_1 самоусунулася від виховання дитин, не дбає про її фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує. Малолітнього ОСОБА_4 наказом начальника служби у справах дітей Бориславської міської ради від 21 липня 2025 року №17 «Про тимчасове влаштування дитини» тимчасово влаштовано на тимчасове проживання у сім`ю ОСОБА_2 із покладенням обов`язків щодо виховання та утримання в тому числі малолітнього ОСОБА_4 на ОСОБА_2 до моменту встановлення опіки. Відповідно орган опіки та піклування Бориславської міської ради вважав доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42, а.с.117-119).
Допитана у судовому засіданні ОСОБА_11 зазначила, що є працівником реабілітаційного центру «Назарет». З листопада 2025 року відповідач ОСОБА_1 перебувала разом малолітнім сином ОСОБА_4 у реабілітуючому центрі. За час перебування в центрі відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина. Неодноразово залишала малолітнього сина без догляду. Переодягання, купання, годування дітей здійснювались лише за участі соціальних працівників або чергових прихистку. Відповідачка правила центру та індивідуальний розпорядок. 
Аналогічні показання показам свідка ОСОБА_11 надали суду свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у судовому засіданні.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що являється дядьком відповідача ОСОБА_1 та проживає з нею в одній квартирі. Свідок підтвердив, що відповідач ОСОБА_1 21 липня 2025 року самовільно залишила малолітнього сина на нього. Дитина постійно плакала, хотіла їсти, відповідно свідок був вимушений звернутись у соціальні служби міста за допомогою. Тепер відповідач ОСОБА_1 змінилась. Разом із своїм цивільним чоловіком намагаються провести ремонт у квартирі. У квартирі появилось дитяче ліжечко, дитячі іграшки. 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надав показання про те, що проживає у цивільному шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 . Чекають на народження дитини. Свідок забезпечує свою сім`ю матеріально. Підтримує повністю свою цивільну дружину бути матір`ю її малолітнього сина ОСОБА_15 . Спільно намагаються покращити житлові умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 , щоб у подальшому спільно проживати разом із малолітнім сином відповідачки. 
Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України).
У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що "тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19".
У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18 (провадження № 61-3357св21) вказано, що "тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).
Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.
Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.
Врахувавши конкретні обставини справи, «якнайкращі інтереси дитини», а також те, що відповідач все ж таки намагається підтримувати стосунки із малолітнім сином, періодично цікавився його життям, суд дійшов висновку про неможливість застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 686/16892/20), згідно якого позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування, слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5,6 ст.19СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.
Як вбачається із висновку виконавчого комітету Бориславської міської ради, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 06 листопада 2025 року за №281, стверджується, що ОСОБА_1 самоусунулася від виховання дитин, не дбає про її фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує. Малолітнього ОСОБА_4 наказом начальника служби у справах дітей Бориславської міської ради від 21 липня 2025 року №17 «Про тимчасове влаштування дитини» тимчасово влаштовано на тимчасове проживання у сім`ю ОСОБА_2 із покладенням обов`язків щодо виховання та утримання в тому числі малолітнього ОСОБА_4 на ОСОБА_2 до моменту встановлення опіки. Відповідно орган опіки та піклування Бориславської міської ради вважав доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Водночас, суд вважає, що вищезазначений висновок як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача, матері дитини, такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
У зв`язку з тим, що висновок органу опіки та піклування не містить інформації про те, чи були розглянуті альтернативні заходи впливу на відповідача, спрямовані на забезпечення її участі у вихованні дитини. Зокрема, не зазначено, чи проводилася з матір`ю профілактична робота, чи інформувалася вона про свої обов`язки, у той же час, такий не містить аналізу того, як позбавлення батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини. Найкращі інтереси дитини визначаються як забезпечення умов для її гармонійного розвитку, врахування її емоційних, фізичних і духовних потреб, а також збереження зв`язків із матірю. Позбавлення батьківських прав автоматично позбавляє дитину можливості отримувати від матері потенційний внесок у її виховання в майбутньому. У висновку відсутні конкретні дані, які б свідчили, що подальший зв`язок з маті`ю є неможливим або шкідливим для дитини. Не зазначено, чи були спроби матері встановити зв`язок із дитиною, чи вона була обмежена у такій можливості. Також відсутня інформація про причини, через які матір не спілкується з дитиною.
Суд, розглядаючи матеріали справи, зокрема висновок органу опіки та піклування, враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який застосовується лише в разі доведення фактів, що свідчать про істотне порушення матір`ю своїх обов`язків та неможливість подальшого виконання нею цих обов`язків у майбутньому та наголошує для уповноважених представників Бориславської міської ради Львівської області як органу опіки та піклування, що такий захід несе незворотні наслідки, як для дитини, так і для матері, а тому його застосування має бути достатньо мотивованим, відповідати принципу найкращих інтересів дитини та ґрунтуватися на беззаперечних фактах.
Під час дослідження доказів суд не встановив не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Суду не доведено також і те, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави вважати, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
А тому повинні мати місце законні підстави для задоволення позову.
Таким чином, під час розгляду цієї справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Водночас, суд погоджується із тим, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні та утриманні свого малолітнього сина ОСОБА_15 .
В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Як на підставу пред`явлення даного позову, позивач посилається на те, що тривалий час, відповідач не цікавиться життям своєї дитини, не спілкується з нею, всі питання щодо виховання та утримання дитини фактично вирішуються третьою особою ОСОБА_2 самостійно без участі та підтримки з боку відповідача.
Суд, аналізуючи в сукупності зібрані у справі докази, приходить до висновку, що наведені позивачем обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні дитини, не можуть бути достатніми підставами в розумінні ст.164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, оскільки із пояснень самої відповідачки та допитаних у судовому засіданні свідків встановлено, що між матір`ю та дитиною повністю не втрачено зв`язок, вони періодично спілкувалися та зустрічалися, а також третя особа ОСОБА_2 підтвердив наявність контактів із відповідачем, хоча такі є нерегулярними у зв`язку з її перебуванням за кордоном.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, враховуючи пояснення свідків, які були заслухані в судовому засіданні, а також, на момент розгляду справи малолітній ОСОБА_4 , через вік, не висловив власної думки щодо необхідності позбавлення батьківських прав його матері, позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів ОСОБА_16 шляхом позбавлення матері ОСОБА_1 її батьківських прав, при розгляді даної справи судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідне в якнайкращих інтересах дитини. У якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із рідною матір`ю.
Водночас, суд наголошує на тому, що відповідач має зважати на те, що залишення нею поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків у подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав (див постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відсутні виключні обставини, які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, тому в задоволенні позовних вимог, слід відмовити.
У відповідності до положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Так як в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 81, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в :
в задоволенні позову виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18.05.2026 року.

Суддя Андрій СЛИШ