ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/444/26 Справа № 704/1005/24 Категорія: ч.2 ст. 286 КК України	Головуючий у І інстанції ОСОБА_1    Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2 	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року  колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
секретаря судового засідання ОСОБА_5 
за участі:
прокурора ОСОБА_6 
обвинуваченого ОСОБА_7 
захисника ОСОБА_8 
потерпілих ОСОБА_9 
представника потерпілих ОСОБА_10 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 – адвоката ОСОБА_10 , прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_14 на вирок Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с.Чорнорудка Ружинського району Житомирської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , інваліда ІІІ групи, пенсіонера, маючого середньо-спеціальну освіту, одруженого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, раніше не судимого в силу ст.89 КК України, 

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробовуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 повідомляти до уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Судові витрати по справі відсутні.
Заходи забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_7 не застосовувались.
Цивільний позов про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь:
-потерпілої ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 250 000 грн.;
-потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.;
-потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.;
-потерпілої ОСОБА_13 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 22.07.2024, близько 06 години 15 хвилин, керуючи автомобілем «NISSAN Pathfinder», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у світлу пору доби рухаючись автодорогою H-16 сполученням «Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань» на 193 км + 85 м від м. Черкаси в напрямку м. Умань, в межах населеного пункту с. Тальянки Звенигородського району Черкаської області, на підйом та заокругленні дороги в право по напрямку його руху, в порушення вимог п. п. 2.3. 6), 12.1, 34.1.1 Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 зі змінами та доповненнями (далі - ПДР), не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечної швидкості руху, перевищив дозволену швидкість руху в межах населеного пункту 50 км/год, рухаючись зі швидкістю 80 км/год., в результаті чого перетнув горизонтальну розмітку 1.1 ПДР (вузьку суцільну лінію) та допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем «ВА32109», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом «Палич», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_15 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 23.07.2024 №05-9-02/177 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці пригоди, а саме тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної травми тулуба та кінцівок, що ускладнилось розвитком шоку, закритої травми органів черевної порожнини у вигляді розриву печінки, розміщення селезінки, крововиливу в жирову клітковину лівої нирки, відшаруванні жирової клітковини на животі, розриву лобкового симфіза, верхньої лобкової зв?язки та дугоподібної лобкової зв?язки, правої передньо-крижово-клубової зв?язки та клубово-поперекової зв?язки справа, переломів ребер справа 2,3,4,5,6, з ліва 2,3,4,5,6, 7,8,9,10 розриву плеври та міжреберних м?язів між 9-10 ребрами зліва, відкритого косого перелому лівої стегнової кістки, відкритих косих переломів лівих велико та мало гомілкових кісток. Вказані ушкодження знаходяться в прямому причинному зв?язку з настанням смерті ОСОБА_15 і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 22.08.2024 №CT/242E-24 у дорожній обстановці, яка склалася на момент дорожньо-транспортної пригоди у діях водія автомобіля «NISSAN Pathfinder», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 , вбачаються невідповідності вимогам п. п. 12.1.,34.1.1 ПД, які з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв?язку з виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_15 .

Не погоджуючись з вироком суду представник потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 – адвокат ОСОБА_10 , та прокурор Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_14 оскаржили його в апеляційній інстанції.

Представник потерпілих ОСОБА_10 просить в апеляційній скарзі скасувати вирок Тальнівського районного суду Черкаської області від 05.02.2026 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, а також змінити в частині стягнення розміру моральної шкоди на користь потерпілих та стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.; потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.; потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.; потерпілої ОСОБА_13 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.
Апеляційні вимоги обгрунтувала тим, що на її думку, обвинувачений ОСОБА_7 , свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, оскільки у показах які надавав суду першої інстанції зазначив, що швидкості він не перевищував так як рухався поза населеним пунктом, а вчиненню ДТП сприяли саме несприятливі погодні умови у вигляді опадів – дощу. 
Зазначає, що обвинувачений одного разу приїжджав до потерпілої ОСОБА_16 – дружини загиблого та надав лише 40000 грн. на покриття витрат на встановлення меморіалу на могилі. До інших потерпілих, доньок та батька не звертався. Обвинувачений мав цілих півтора роки, щоб хоча б просити в потерпілих про пом`якшення покарання, однак він не визнав навіть цивільний позов, зазначивши про те, що немає можливості оплачувати моральний збиток, при цьому мав у власності транспортний засіб, середня вартість якого на даний час становить близько 17 000 доларів. Суд першої інстанції не врахував, що під час судового засідання він лише зазначив дві фрази : «вину визнаю та «щиро каюся». ОСОБА_7 не звернувся до потерпілих, не просив щиро у них вибачення, все це свідчить про реальне невизнання себе винним. 
Вважає, що суд першої інстанції звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, недотримання правил дорожнього руху обвинуваченим призвело до зіткнення із зустрічним транспортним засобом та смерті його водія. 
Зазначає, що вина обвинуваченого є необережною, проте об`єктом посягання являється життя та здоров`я іншої людини та наслідком вчинення якого є смерть людини, що є непоправним і не може бути компенсоване відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Вважає, що не знижує суспільної небезпечності вчиненого злочину і наявність у обвинуваченого ІІІ групи інвалідності, яка не була перешкодою в керуванні ним транспортним засобом, те що обвинувачений раніше не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, не є достатніми мотивами для обгрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.
Щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим, апелянт зазначає, що кошти не повернуть загиблого чоловіка, батька, сина, але ж оцінювати вартість життя людини в розмірі 5000 доларів для дружити, 3000 доларів для батька та по 2000 доларів для кожної з доньок, є занадто мізерним для людини, яку звільняють від відбування покарання з випробуванням та яка має недешевий автомобіль у власності, але разом з тим зазначає, що коштів для відшкодування не має. Дружина втратила чоловіка та втрата для неї є непоправною. Як непоправною вона є для дітей і для батька, цілком зрозумілим є те, що кожен з них психологічно страждав, не зрозуміло на якій підставі суд визначив, хто з них страждав менше, хто більше.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, прокурор Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_14 просить вирок Тальнівського районного суду Черкаської області від 05.02.2026 стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та засудити за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки без застосування положень ст.75 КК України. Просить під час апеляційного розгляду дослідити матеріали, які характеризують обвинуваченого, допитати потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 . У вступній частині вироку вказати про наявність ІІІ групи інвалідності у ОСОБА_7 , що він пенсіонер, має середньо-спеціальну освіту, одружений та наявність трьох неповнолітніх дітей на утриманні. У решті вирок залишити без змін.
Апеляційні вимоги обгрунтував тим, що суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. Вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про можливість застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання не в повному обсязі враховані такі обставини, як характер допущених порушень обвинуваченим ОСОБА_7 . ПДР щодо безпечності руху; грубе порушення вимог п.п.12.1, 34.1.1 ПДР, так як останній рухався в межах населеного пункту зі швидкістю 80 км/год, чим перевищив дозволену швидкість руху (50 км/год), в результаті чого перетнув горизонтальну розмітку 1.1 ПДР (вузьку суцільну лінію) та допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху, де відбулося зіткнення з автомобілем «ВА32109», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом «Палич», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_15 , створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників. Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини. 
При прийнятті рішення про звільнення від призначеного покарання з випробуванням, судом недостатньо враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який належить до категорії тяжких, та рівень його суспільної небезпечності, що має значення для дотримання вимог кримінального закону під час вирішення питання про призначення покарання
Суд першої інстанції, не дивлячись на сталу судову практику, за якої позиція потерпілого хоча й не є вирішальною, між тим повинна враховуватись судами при призначенні покарання, не зважив на думку потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які наполягали на призначенні обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі.
Та обставина, що обвинувачений добровільно в рахунок відшкодування шкоди одній з потерпілих надав кошти в сумі 40 000 грн. на пам`ятник загиблому, не свідчить про можливість, у цьому випадку застосувати положення ст.75 КК України. Крім того, упродовж всього судового розгляду, який тривав більше року, обвинувачений нікому з потерпілих не відшкодував моральну шкоду.
Крім того, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст.75,77 КК України та роз`ясненням, що містяться в положеннях п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при ухвалення вироку на підставі ст.75 КК України, безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування з випробуванням не лише від основного, але одночасно і від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.
Разом з тим, суд першої інстанції допустив порушення п.4 ч.2 ст.374 КПК України, оскільки у вступній частині вироку стосовно ОСОБА_7 не зазначив дані щодо наявності у нього інвалідності ІІІ групи, що він пенсіонер, має середньо-спеціальну освіту та одружений. 

На апеляційні скарги, представника потерпілих та прокурора, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав заперечення в якому просить залишити без задоволення апеляційні скарги, а вирок Тальнівського районного суду Черкаської області від 05.02.2026 стосовно ОСОБА_7 без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу прокурора просила її задовольнити та не заперечила проти апеляційної скарги представника потерпілих – адвоката ОСОБА_10 , потерпілу ОСОБА_9 та представника потерпілих – адвоката ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги просили їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти апеляційних скарг та просили залишити без змін вирок суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці вимоги закону місцевим судом не дотримано в повному обсязі.
Судовий розгляд вказаного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, судом кваліфіковано вірно та не оспорюється в апеляційних скаргах.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними у вироку доказами, які судом першої інстанції досліджені всебічно, повно і об`єктивно, які не оспорюються в апеляційних скаргах, а тому колегія суддів не проводить їх детальний аналіз і відповідно до вимог ст.404 КПК України перевіряє вирок лише в межах апеляційних скарг.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.
Відповідно до вимог ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.
Принцип гуманізму у кримінальному праві - це не лише гуманне ставлення до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, але і в першу чергу до потерпілого і до встановлених суспільством непорушних правил суспільних відносин.
Тому, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, та взяти до уваги інтереси потерпілих, які зазнали шкоди.
Однак, зазначених вимог закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Виходячи з вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а саме про можливість виправлення ОСОБА_7 на підставі вимог ст.75 КК України. 
Норма статті 75 КК України, передбачає звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Обираючи вид та строк покарання обвинуваченому, суд першої інстанції не в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, який хоча вчинений з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів, основною причиною його вчинення стало порушення вимог ПДР України з перевищенням максимально допустимої швидкості руху у межах населеного пункту, 80 км/год.
Приділяючи увагу тим обставинам, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, сприяв у розкритті кримінального правопорушення, частково відшкодував завдану шкоду, наявність у нього інвалідності та перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, місцевий суд не звернув в повній мірі уваги на тяжкі наслідки, що настали від кримінального правопорушення, а саме смерть потерпілого ОСОБА_15 які є непоправними, а також позицію потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які наполягали на призначенні обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі. 
Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що обвинувачений свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні за обставин встановлених районним судом визнав повністю, підтвердивши, що дійсно з його вини сталася ДТП, внаслідок якої загинув ОСОБА_15 , надав потерпілій ОСОБА_17 кошти в сумі 40000 грн. на пам`ятник чоловіку, моральну шкоду, яка стягнута судом на користь потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в загальному розмірі 600 000 грн. взагалі не відшкодував.

Разом з тим колегіє суддів встановлено, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 ПДР України, а саме не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечної швидкості руху, перевищив дозволену швидкість руху в межах населеного пункту 50 км/год, рухаючись зі швидкістю 80 км/год., в результаті чого перетнув горизонтальну розмітку 1.1 ПДР (вузьку суцільну лінію) та допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем «ВА32109», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом «Палич», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_15 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці пригоди. В судовому засіданні потерпілі просили призначити обвинуваченому реальне покарання у виді позбавлення волі.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 , колегія суддів в межах Особливої частини, дотримуючись Загальної частини призначення покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжкого злочину, непоправні наслідки загибель людини, дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, щиро розкаявся, сприяв у розкритті злочину, позитивно характеризується, попросив вибачення у всіх потерпілих, частково відшкодував завдану шкоду, наявність у нього ІІІ групи інвалідності та перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілих та представника потерпілих, які пояснили, що обвинувачений взагалі не відшкодував їм моральну шкоду яку завдав вчиненим кримінальним правопорушенням, а лише надав потерпілій ОСОБА_17 40 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а тому просили призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі.
Колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді реального позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, що відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Крім того визнання своєї вини, позитивна характеристика, відсутність судимості, стан здоров`я та наявність на утриманні неповнолітніх дітей, жодними чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та на думку колегії суддів у даному випадку не дають підстав для застосування положень ст.75 КК України, а є лише підставою для призначення основного покарання у мінімальному розмірі передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України хоча і вчинений ОСОБА_7 з необережності, проте відноситься до категорії тяжких, який не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечної швидкості руху, перевищив дозволену швидкість руху в межах населеного пункту 50 км/год, рухаючись зі швидкістю 80 км/год., в результаті чого перетнув горизонтальну розмітку 1.1 ПДР (вузьку суцільну лінію) та допустив виїзд керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем «ВА32109», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом «Палич», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_15 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок вказаної дорожньо - транспортної пригоди водій ОСОБА_15 1974 року народження, отримав тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної травми тулуба та кінцівок, що ускладнилось розвитком шоку, закритої травми органів черевної порожнини у вигляді розриву печінки, розміщення селезінки, крововиливу в жирову клітковину лівої нирки, відшаруванні жирової клітковини на животі, розриву лобкового симфіза, верхньої лобкової зв?язки та дугоподібної лобкової зв?язки, правої передньо-крижово-клубової зв?язки та клубово-поперекової зв?язки справа, переломів ребер справа 2,3,4,5,6, з ліва 2,3,4,5,6, 7,8,9,10 розриву плеври та міжреберних м?язів між 9-10 ребрами зліва, відкритого косого перелому лівої стегнової кістки, відкритих косих переломів лівих велико та мало гомілкових кісток, що призвели до смерті. 
Колегія суддів при визначенні розміру і виду покарання ОСОБА_7 враховує конкретні обставини кримінального провадження, дані про особу ОСОБА_7 , непоправні наслідки у виді смерті, які у своїй сукупності дають обґрунтовані підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді ізоляції від суспільства з призначенням мінімального покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення ч.2 ст.286 КК України. 
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Крім того, колегія суддів враховує роз`яснення, наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, згідно якого окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують його.
Колегія суддів врахувавши конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, який вчинений з необережною формою вини, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій ОСОБА_17 в розмірі 40 000 в рахунок відшкодування заподіяної шкоди, на встановлення пам`ятника загиблому ОСОБА_18 , дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, в якості обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, сприяння в розкритті злочину, часткове відшкодування завданої шкоди, наявність у нього інвалідності ІІІ групи та перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, за відсутності обставин, що обтяжують покарання приходить до висновку про призначення основного покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на певний строк в мінімальному розмірі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, а саме 3 роки позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 3 роки, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним інших кримінальних правопорушень, тому апеляційна скарга прокурора про призначення покарання у виді 4 років позбавлення волі підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга представника потерпілих про призначення покарання обвинуваченому у виді 5 років позбавлення волі та збільшення розміру грошового стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають також до часткового задоволення. 
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілих щодо сумнівності наявності у обвинуваченого щирого каяття у скоєному ним кримінальному правопорушенні.
Колегія суддів щодо наявності щирого каяття апеляційний суд наголошує, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність щирість каяття.
У даному провадженні ОСОБА_7 дійсно визнав провину, шкодує про вчинене, про що вкотре наголосив під час апеляційного розгляду, та таким чином його дії свідчать про наявність зазначеної пом`якшуючої обставини.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілих про незгоду з думкую захисника обвинуваченого щодо випадковості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, тобто відсутності умислу на його вчинення, то колегія суддів зазначає наступне.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними. У зв`язку з цим психічне ставлення особи слід визначати як до факту порушення правил, так і до наслідків цього порушення. Порушення правил може бути вчинене з прямим умислом або зі злочинною недбалістю. Щодо наслідків вина особи може бути тільки необережною (злочинна самовпевненість або злочинна недбалість). З огляду на наведене, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України визнається необережним.
Якщо спричинення смерті або тілесних ушкоджень охоплювалося умислом водія, то діяння кваліфікується як умисний злочин проти життя та здоров`я, чого не вбачається з пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.
Що стосується апеляційних вимог про вирішення цивільного позову, то колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про часткове задоволення моральної шкоди стягнутої на користь потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , який вирішено з урахуванням положень ст.ст. 128, 129 КПК України, ст.ст. 23,1167 ЦК України, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, вважаючи суми визначені судом до відшкодування такими, що відповідають критеріям розумності і справедливості.
Колегія суддів переглядає вирок в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого яка оскаржується представником потерпілих – адвокатом ОСОБА_10 .
Відповідно до ч. 1 ст. 129, абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.
Згідно зі ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня винуватості особи, яка завдала моральну шкоду, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її винуватості, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , в рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_15 . 
За цивільним позовом вони просили стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. на кожного потерпілого. 
В апеляційній скарзі представник потерпілих, які є цивільними позивачами, просить змінити вирок в частині стягнення розміру моральної шкоди на користь потерпілих та стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. на кожного потерпілого.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 , а саме відшкодування моральної шкоди, місцевий суд урахував, глибину та ступінь моральних страждань, які вони зазнали внаслідок загибелі ОСОБА_15 .
Дотримуючись положень ст. 23 ЦК України, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини обвинуваченого, інших обставин, які мають істотне значення, судом частково задоволено заявлені позовні вимоги потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, зокрема, на користь потерпілої ОСОБА_12 – 250 000 грн., яка буде справедливою та співрозмірною.
Підстав для збільшення визначеної до відшкодування на користь потерпілої ОСОБА_12 суми моральної шкоди, яка належить стягненню з обвинуваченого, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Також даним вироком частково задоволено цивільний позов інших потерпілих про відшкодування моральної шкоди, так на користь потерпілої ОСОБА_9 стягнуто150 000 грн., на користь потерпілого ОСОБА_11 стягнуто 100 000 грн.; на користь потерпілої ОСОБА_13 стягнуто 100 000 грн.
Колегія суддів вважає, що сума відшкодування моральної шкоди кожному з вищевказаних потерпілих підлягає збільшенню до 250 000 грн., що буде відповідати вимогам розумності та справедливості, з урахуванням глибини та ступеня моральних страждань, які вони зазнали внаслідок загибелі ОСОБА_15 , який приходився потерпілим батьком і сином.
Також колегія суддів зазначає, що з вироку суду вбачаються невідповідності сум відшкодування моральної шкоди зазначені у мотивувальній та резолютивній частинах. Колегія суддів вважає дану обставину опискою допущеною в мотивувальній частині вироку, яка ніяким чином не перешкоджає апеляційному суду прийняти з цього приводу своє рішення про розв`язання цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.
Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, а саме в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та частині розміру стягнення моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 – скасувати вирок в цих частинах з постановленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 414, 418, 420, п.15 ст.615 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_14 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 – адвоката ОСОБА_10 – задовольнити частково.
Вирок Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Змінити вирок Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 в частині розміру стягнення моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Збільшити суму відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 до 250 000 грн., на користь потерпілого ОСОБА_11 до 250 000 грн., на користь потерпілої ОСОБА_13 до 250 000 грн.
Доповнити вступну частину вироку Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року даними про особу ОСОБА_7 , а саме наявність ІІІ групи інвалідності, пенсіонер, освіта середня-спеціальна, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.
В іншій частині вирок Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду учасниками кримінального провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді