УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року
м. Київ
справа № 522/5028/26
провадження № 51- 2071 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючої  ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу представника заявника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу судді Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2026 року, 
установив:
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ухвалою від 03 квітня 2026 року задовольнив частково скаргу адвоката ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність посадових осіб Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) та в порядку, передбаченому ст. 307 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), зобов`язав посадових осіб Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, уповноважених на прийняття, реєстрацію заяв та повідомлень про вчинене кримінальне правопорушення, виконати вимоги ст. 214 КПК, внести до ЄРДР відомості, які містяться в заяві адвоката ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення, та надати витяг з ЄРДР.
В іншій частині скарги адвоката ОСОБА_5 щодо виконання вимог, передбачених ст. 206 КПК, відмовив у її задоволенні. Ухвалу направив для виконання до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.
Суддя Одеського апеляційного суду ухвалою від 15 квітня 2026 року на підставі ч. 4 ст. 399 КПК відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_4 , на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2026 року. 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 не погоджується з ухвалою судді апеляційного суду з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу судді Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2026 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Касаційну скаргу розглянути з його участю в режимі відеоконференції. 
На обґрунтування своїх доводів щодо допущення істотних порушень апеляційним судом, які, на його думку, перешкодили ухвалити законе й обґрунтоване судове рішення, адвокат  ОСОБА_5 зазначає про те, що:
- у цьому провадженні порушено право на доступ до суду через надмірний формалізм, що прямо заборонено судовою практикою Європейського суду з прав людини, оскільки в ухвалі апеляційний суд обмежився лише посиланням на ст. 309 КПК, проігнорувавши ст. 24 КПК, якою гарантовано право на перегляд ухвали, що стосується прав і інтересів особи, зокрема, коли слідчий суддя приймає рішення, не передбачене КПК або таке, що обмежує конституційні права, то апеляційний суд не вправі відмовити в перевірці його законності;
- апеляційний суд не звернув уваги на ігнорування імперативного обов`язку суду перевірити законність утримання особи, відповідно до ст. 206 КПК, оскільки рішення слідчого судді, яке блокує механізм негайного звільнення особи або зобов`язання доставити її до суду, в умовах насильницького зникнення та катувань ОСОБА_4 , за своєю природою виходить за межі звичайних процесуальних ухвал, а відмова в розгляді такої скарги є порушенням ст. 3 і ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції);
- суддя апеляційного суду не врахував доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 піддавався катуванням в крижаних ямах протягом 14-17 днів, тому відмова в апеляційному перегляді рішення, що заблокувало застосування ст. 206 КПК, є не лише грубим порушенням процесуальної норми, а також положень ст. 3 Конвенції;
- апеляційний суд не звернув уваги на правові наслідки відмови в медичному освідуванні та порушення позитивного зобов`язання держави щодо захисту від катувань, а саме порушення фундаментальних принципів статей 2, 3, 13 Конвенції;
- суддею апеляційного суду не враховано ігнорування обов`язку невідкладного судового контролю за законністю затримання (ст. 5 Конвенції), оскільки відмова перевірити в порядку апеляційної процедури законність ухвали слідчого судді, який визнав факт викрадення, але відмовився доставити особу до зали суду, фактично легітимізує невизнане тримання під вартою;
- ухвала судді апеляційного суду є незаконною з огляду на відсутність вмотивованості судового рішення (ст. 419 КПК), оскільки апеляційний суд не надав відповіді на довід апелянта про те, що ст. 206 КПК є автономним інструментом захисту життя та має пріоритет над формальним переліком, визначеним ст. 309 КПК, та не врахував, що якщо ухвала слідчого судді пов`язана з можливістю істотного обмеження прав людини, вона підлягає апеляційному перегляду.
Крім того, посилається у скарзі на постанови: Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 і 14 травня 2019 року, 13 червня 2019 року, 05 липня 2022 року, ухвали Верховного Суду від 21 грудня 2021 року (справи № 757/4694/18-к, № 344/13676/16-к, 520/2848/18, 757/27041/21-к, 757/27041/21-к), Великої палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (справи № 243/6674/17-к, 237/1459/17), об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року (справа № 646/3986/19) та постанову Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року (справа № 757/49263/15-к).
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, вирішуючи питання щодо наявності підстав для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 у частині відмови в задоволенні вимог щодо незаконного затримання ОСОБА_4 та зобов`язання слідчого судді виконати дії, передбачені ст. 206 КПК, суддя апеляційного суду, урахувавши правовий висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, практику Європейського суду з прав людини та положення ст. 24 КПК, зазначив про те, що:
- ухвала слідчого судді від 03 квітня 2026 року про відмову в задоволенні скарги, поданої в порядку ст. 206 КПК, не входить до переліку ухвал, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку;
- положеннями ст. 206 КПК не передбачено оскарження ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги щодо законності затримання;
- положеннями ст. 422 КПК передбачений порядок перевірки ухвал слідчого судді, однак цією нормою процесуального закону не передбачено дії апеляційного суду щодо апеляційних скарг на ухвали свідчого судді, що не підлягають оскарженню, тому слід керуватися ч. 6 ст. 9 КПК;
- в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 просив скасувати ухвалу слідчого судді в частині, яка згідно з КПК не може бути оскаржена, а тому наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 4 ст. 399 КПК.
На відміну від порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльність слідчого або прокурора, передбаченого статтями 303-308 КПК, ст. 206 КПК встановлює загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, які в частині перевірки підстав позбавлення особи свободи реалізуються виключно у передбачений цією статтею спосіб.
Положеннями ст. 24 КПК встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК.
Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Так, відповідно до ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Положення ч. 3 ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(ІІ)/2020 від 17 червня 2020 року. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених п. 9 - 1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
Частиною 1 ст. 309 КПК визначено, які ухвали слідчого судді під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Крім того, ч. 2 ст. 309 КПК передбачено, що під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження або на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини першої ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній.
Однак до числа зазначених ухвал не відносяться ухвали слідчих суддів щодо скарг, поданих у порядку ст. 206 КПК. 
Положеннями ч. 3 ст. 309 КПК передбачено, що скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Таким чином, з огляду на вищевказане, оскарження вищезазначеної ухвали слідчого судді в апеляційному порядку чинним КПК не передбачено.
Встановлення законодавцем обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має на меті забезпечення розумного балансу між ефективністю досудового розслідування і здійсненням дієвого судового контролю щодо дотримання прав і законних інтересів осіб.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК, суд відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Суддя апеляційного суду, встановивши, що ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону та обґрунтовано відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 .
Таке рішення апеляційного суду в цілому узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 травня 2019 року (справа № 766/22242/17), в якому зазначено, що оскільки ухвала слідчого судді щодо скарги, поданої в порядку ст. 206 КПК, у переліку, передбаченому ст. 309 КПК, відсутня, звернення до суду з апеляційною скаргою на зазначене рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.
В судовому рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
Частиною 6 ст. 9 КПК передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Ураховуючи наведене вище, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відмова суду апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням судового рішення слідчого судді, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, та, з огляду на положення, передбачені ч. 6 ст. 9 КПК, не свідчить про порушення загальних засад кримінального провадження, оскільки рішення слідчого судді постановлено в межах його повноважень, передбачених КПК, якими також чітко врегульовано порядок їх оскарження та рішення слідчого судді за результатами такого розгляду.
З огляду на такі висновки судді апеляційного суду та зміст ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання в касаційній скарзі на те, що рішення слідчого судді блокує механізм негайного звільнення особи або зобов`язання доставити її до суду, в умовах насильницького зникнення та катувань ОСОБА_4 , за своєю природою виходить за межі звичайних процесуальних ухвал, а відмова в розгляді такої скарги є порушенням ст. 3 і ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), оскільки слідчий суддя розглянув скаргу адвоката ОСОБА_5 , подану ним в порядку, передбаченому ст. 206 КПК, та відмовив у її задоволенні, при цьому рішення про відмову в розгляді такої скарги слідчий суддя не приймав. 
Ураховуючи наведені вище норми КПК, а також правову позицію Верховного Суду, Європейського суду з прав людини, доводи в касаційній скарзі щодо порушення права на доступ до суду через надмірний формалізм, а також доводи щодо неврахування ст. 24 КПК, статей 2, 3, 5, 13 Конвенції, відсутності вмотивованості судового рішення, у частині того, що ст. 206 КПК є автономним інструментом захисту життя та має пріоритет над формальним переліком, визначеним ст. 309 КПК, на думку колегії суддів, не спростовує висновків судді апеляційного суду, наведених в оскаржуваній ухвалі, та прийнятого ним рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
Посилання в касаційній скарзі на численну судову практику Верховного Суду, у тому числі Верховного Суду України, колегія суддів не враховує, оскільки наведені скаржником у скарзі судові рішення винесено за інших фактичних обставин і процесуальних підстав, зокрема:
- у постановах від 14 травня 2019 року, справа № 344/13676/16, 23 травня 2018 року, справа № 237/1459/17, Суд зазначив висновки щодо оскарження ухвал слідчих суддів у провадженнях, які стосувалися задоволення клопотань прокурора щодо призначення позапланової, виїзної, документальної перевірки;
- ухвала Верховного Суду від 21 грудня 2021 року (справа № 757/27041/21-к) винесена в провадженні, у якому слідчий суддя зобов`язав прокурора закрити кримінальне провадження на підставі ч. 1 ст. 284 КПК;
- ухвала Верховного Суду від 13 червня 2019 року винесена у справі № 520/2848/18, у якій слідчий суддя задовольнив клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні;
- у постанові від 31 травня 2021 року об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зробила висновок у провадженні, в якому постановлено слідчим суддею ухвалу про повернення клопотання слідчого про арешт майна у зв`язку з недотриманням вимог ч. 2 ст. 132 КПК;
- у постанові від 23 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, а також Верховний Суд України в постанові від 12 жовтня 2017 року зазначили, що апеляційні суди зобов`язані відкривати апеляційне провадження за скаргами на рішення, постановлені поза межами процедури КПК.
Таким чином ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому Суд не вбачає підстав для задоволення скарги та вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_5 слід відмовити. 
Клопотання адвоката ОСОБА_5 про розгляд касаційної скарги з його участю в режимі відеоконференції не може вирішуватися на цьому етапі провадження, оскільки такі питання вирішуються судом касаційної інстанції в разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Однак Суд не знайшов підстав для відкриття провадження за касаційною скаргою у цьому провадженні.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника заявника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2026 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3