Справа № 308/15757/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.
за участі секретаря – Плешинець З.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Круковська Руслана Ігорівна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2026 року (головуючий суддя Бедьо В.І.) у справі № 308/15757/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (т. 1, а. с. 153-155), остаточно просила суд стягнути з відповідача половину отриманих ним доходів (дивідендів) одержаних від діяльності ТОВ «Ренер» за період після розірвання шлюбу із 07.03.2025 до моменту пред`явлення вимог у розмірі 7 650 000, 00 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що із 06.11.2004 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.02.2025 у справі № 308/17717/24, котре набрало законної сили 07.03.2025.
Під час шлюбу, 17.06.2015, ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя було придбано 100% частки у статутному капіталі ТОВ «Ренер», у зв`язку з чим відповідач став єдиним учасником та кінцевим бенефіціарним власником цього товариства. Загальний статутний капітал товариства складає 1 000 000,00 грн, де розмір частки відповідача у статутному капіталі – 100%, номінальна вартість частки складає 1 000 000,00 грн, що стверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 24.10.2025.
Вказувала, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено нотаріально-посвідчений договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 13.05.2025 № 2382. 
Згідно з пп. 2.5.1.9 пп. 2.5.1 п. 2.5 договору у приватну власність ОСОБА_1 передаються наступні корпоративні права, зокрема, частка 25% у статутному капіталі ТОВ «Ренер». Відповідно до пп. 2.5.5 п. 2.5 договору передання корпоративних прав відповідно до умов даного договору повинно бути здійснено сторонами протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення даного договору, за виключення частки в розмірі 25% у статутному капіталі ТОВ «Євроімекс» (ідентифікаційний код юридичної особи: 36609124), частки в розмірі 25% у статутному капіталі ТОВ «Ренер» (ідентифікаційний код юридичної особи: 37297062) та частки в розмірі 25% у статутному капіталі ПП «Альтенер» (ідентифікаційний код юридичної особи: 35438407), які перебувають у заставі, та підлягають передачі ОСОБА_1 через 15 календарних днів з моменту припинення відповідної застави. 
На час пред`явлення позовних вимог, застава на частку в статутному капіталі ТОВ «Ренер» не припинена.
Посилаючись на висновки Верховного Суду України у постанові від 03.06.2015 року у справі № 6-38цс15, вказувала, що у разі якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або праві вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.
На думку позивачки, допоки частка у статутному капіталі ТОВ «Ренер» в розмірі 25% не буде передана їй у приватну власність, частка у статутному капіталі товариства належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Вказувала, що незалежно від досягнутих домовленостей у договорі від 13.05.2025 щодо поділу майна, набутого у спільну сумісну власність подружжя, позивачка має також і право вимагати половину доходу від діяльності ТОВ «Ренер» отриманого відповідачем за період – після розірвання шлюбу із 07.03.2025 до моменту пред`явлення вимог.
При збільшенні позовних вимог позивачка, посилаючись на відомості Головного управління ДПС у Закарпатській області про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку на доходи фізичних осіб та військового збору по фізичній особі ОСОБА_2 , зазначала, що від діяльності ТОВ «Ренер» відповідачу виплачено дивіденди: у квітні 2025 року – у розмірі 7 000 000,00 грн, з яких сплачено 350 000,00 грн податку та 350 000,00 грн військового збору; у травні 2025 року – у розмірі 10 000 000,00 грн, з яких сплачено 500 000,00 грн податку та 500 000,00 грн військового збору. 
Отже відповідачем фактично отримано дивіденди у розмірі 15 300 000,00 грн, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 половину отриманих доходів (дивідендів) одержаних від діяльності ТОВ «Ренер» за період після розірвання шлюбу із 07.03.2025 до моменту пред`явлення вимог у розмірі 7 650 000, 00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за обставинами даної справи позивачка ОСОБА_1 , як інший з подружжя, що була співвласником коштів, внесених ОСОБА_2 у статутний капітал товариства (ТОВ «Ренер»), з метою захисту своїх прав при поділі спільного сумісного майна уклала з відповідачем договір про поділ спільного майна подружжя від 13.05.2025, врегулювавши у добровільному позасудовому порядку відносини стосовно спільних коштів, внесених ОСОБА_2 у статутний капітал ТОВ «Ренер».
Згідно з умовами договору про поділ спільного майна подружжя від 13.05.2025 перехід права власності до ОСОБА_1 на частку у статутному капіталі ТОВ «Ренер» у розмірі 25% залежить від настання відкладальної обставини – припинення застави. 
На момент пред`явлення позовних вимог застава на частку у статутному капіталі ТОВ «Ренер» не припинена.
До настання такої відкладальної обставини, за правилами частини першої статті 212 ЦК України, тобто до моменту припинення застави – позивачка не набула права на вказану частку у статутному капіталі та не набула статусу учасника ТОВ «Ренер».
При цьому право на отримання дивідендів мають виключно особи, які є учасниками товариства на початку строку виплати дивідендів та щодо яких існують відповідні корпоративні права.
Отже,  ОСОБА_1 не має прав на спірні дивіденди, котрі отримані ОСОБА_2 за період після розірвання шлюбу із 07.03.2025 до моменту пред`явлення вимог.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги 

На це рішення суду подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Круковська Р.І.
Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право спільної сумісної власності на частку у статутному капіталі ТОВ «Ренер»; частка у розмірі 100 % статутного капіталу ТОВ «Ренер» набута сторонами у період шлюбу за спільні грошові кошти; корпоративні правомочності реалізує відповідач, проте оскільки така частка у статутному капіталі ТОВ «Ренер», на думку позивачки, належить на праві спільної сумісної власності сторонам, тому кожен із співвласників має право на половину отриманого доходу; 
отриманий відповідачем дохід (дивіденди) від спільного сумісного майна подружжя (частки у статутному капіталі ТОВ «Ренер») є об`єктом спільної сумісної власності сторін; розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; 
наразі позивачка не набула у приватну власність визначену договором частку у статутному капіталі ТОВ «Ренер» в розмірі 25%, оскільки не настала визначена договором відкладальна обставина – застава не припинилася;
вважає, що допоки частка у статутному капіталі ТОВ «Ренер» в розмірі 25% не буде передана у особисту приватну власність позивачки, на всю частку у статутному капіталі товариства поширюється режим спільної сумісної власності;
отримані відповідачем дивіденди є доходом від майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, тому позивачка має право на отримання половини дивідендів, отриманих відповідачем після розірвання шлюбу, відповідно до положень ст. 61, 63, 68 СК України, ст. 189 ЦК України; вказує, що місцевий суд помилково ототожнив право на частку в доходах від спільного сумісного майна – із правом на отримання дивідендів (корпоративне право); 
вимога позивачки про стягнення половини дивідендів не стосується корпоративних прав, а є способом захисту права на доходи отримані від спільного сумісного майна подружжя (100% частки ТОВ «Ренер»), яке фактично не поділено між сторонами на час розгляду справи; 
договір про поділ спільного майна подружжя від 13.05.2025 не містить положень про відмову позивачки як співвласника від права на доходи; при його укладенні дивіденди не були предметом домовленостей сторін;
предметом договору від 13.05.2025 був поділ спільного майна подружжя, набутого за час зареєстрованого шлюбу, а не доходів, отриманих одним із подружжя від спільного сумісного майна після його розірвання;
вказує, що дивіденди, отримані відповідачем у 2025 році після 07.03.2025 – не є майном набутим у шлюбі, натомість такі дивіденди, отримані після розірвання шлюбу – є доходом від спільного сумісного майна сторін.

Заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Олійник Р.Б., посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін. Зокрема вказує, що внаслідок укладення договору від 13.05.2025, позивачка у повному обсязі реалізувала свої права стосовно набутого сторонами у період шлюбу за спільні грошові кошти майна, зокрема щодо частки у статутному капіталі ТОВ «Ренер». У п. 3.8 договору сторони підтвердили, що цим договором майнові питання між сторонами врегульовуються повністю, інших претензій щодо майна і майнових прав у сторін немає. На даний час, застава на частку в статутному капіталі ТОВ «Ренер» не припинена. У позивачки відсутнє право вимагати доходів за часткою у статутному капіталі, яку вона наразі не набула. Пред`явивши даний позов, позивачка намагається обійти умови договору від 13.05.2025 та отримати доходи без набуття частки.
Зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 3 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, від 2 жовтня 2013 року у справі № 6 79цс13, від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 та зазначила, що у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).
Вказує, що за обставинами даної справи, із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц, позивачка могла б претендувати на виплату половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі ТОВ «Ренер», проте за умови відсутності факту укладення договору про поділ спільного майна подружжя. Однак внаслідок укладення договору від 13.05.2025 між сторонами у позасудовому порядку досягнуто згоди щодо поділу цієї частки у статутному капіталі ТОВ «Ренер».

Межі розгляду справи та явка учасників справи

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, позиції представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Згідно вимог частини першої ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Частина третя статті 368 ЦК України, частина перша статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (стаття 57 СК). У разі виникнення спору з цього приводу, має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.
Згідно зі статтею 190 ЦК України майновими правами є, зокрема, частки у статутному капіталі товариства, які надають її власнику корпоративні права, у тому числі право на участь у розподілі прибутку товариства (дивідендів).
Статті 96, 116 ЦК України, а також стаття 26 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлюють, що учасники товариства мають право брати участь у розподілі прибутку та отримувати дивіденди пропорційно до розміру своєї частки у статутному капіталі.
Правова природа такого доходу – частина чистого прибутку товариства, що виплачується учасникам (частина перша статті 10 Закону України «Про господарські товариства»). Право на отримання дивідендів належить особам, які є учасниками товариства на момент прийняття відповідного рішення про виплату дивідендів і на дату початку строку їх виплати; при цьому ТОВ виплачує дивіденди пропорційно до часток учасників.
Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону України «Про господарські товариства» у редакції, чинній на час державної реєстрації юридичної особи). Аналогічна норма передбачена частиною другою статті 115 ЦК України.
Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів (частина перша статті 144 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом (частина перша статті 12 Закону України «Про господарські товариства»). Аналогічна норма передбачена частиною першою статті 115 ЦК України.
Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом (абзац четвертий частини другої статті 148 ЦК України).
Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом (пункти «б» та «д» частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства» у вказаній редакції).
У постановах Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 3 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, а також у постанові Верховного Суду від 7 травня 2019 року у справі № 490/1408/15-ц було сформульовано висновок про те, якщо один із подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає: 1) у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або 2) у праві вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. 
У постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 179/130/13-ц, провадження №61-11854св21, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, залишивши без змін оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, врахував правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, в постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 127/9986/16-ц (провадження № 61-39426св18), від 09 лютого 2021 року № 607/6271/17 (провадження № 61-9507св19), а саме: «…якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 № 760/20948/16-ц, враховуючи висновки, зроблені у розділі 2.4 цієї постанови, відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 3 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 та зазначила, що у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).
Верховний Суд у постанові від 01.05.2024 у справі № 334/9558/15, із посиланнями на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 № 760/20948/16-ц, зауважив, що помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про можливість задоволення вимоги про виплату частини вартості внесеного одним з подружжя вкладу у статутний капітал товариства. Натомість позивачка може вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі визначену на дату пред`явлення позовних вимог.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що із 06.11.2004 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.02.2025 у справі № 308/17717/24, котре набрало законної сили 07.03.2025.
Відповідно до відомостей Головного управління ДПС у Закарпатській області про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку на доходи фізичних осіб та військового збору по фізичній особі ОСОБА_2 за період квітня, травня 2025 року (а.с. 145-151 т. 1, 178-179 т. 1 ), рішення учасника ТОВ «Ренер» № 2/2025 від 17.04.2025 (а.с. 160 т. 1), рішення учасника ТОВ «Ренер» № 3/2025 від 20.05.2025 (а.с. 161 т. 1) від діяльності ТОВ «Ренер» за 2018 рік та за 2019 рік відповідачу виплачено дивіденди: у квітні 2025 року у розмірі 7 000 000,00 грн, з яких сплачено 350 000,00 грн податку та 350 000,00 грн військового збору; у травні 2025 року у розмірі 10 000 000,00 грн, з яких сплачено 500 000,00 грн податку та 500 000,00 грн військового збору.
У даній справі між сторонами виник спір про стягнення з відповідача на користь позивачки 7 650 000 грн як половини розміру дивідендів, виплачених ОСОБА_2 як учаснику ТОВ «Ренер» у квітні та травні 2025 року, тобто після розірвання шлюбу.
Встановлено, що під час шлюбу сторін, 17.06.2015, ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя було придбано 100% частки у статутному капіталі ТОВ «Ренер», у зв`язку з чим відповідач став єдиним учасником та кінцевим бенефіціарним власником цього товариства. Загальний статутний капітал товариства складає 1 000 000,00 грн, де розмір частки відповідача у статутному капіталі – 100%, номінальна вартість частки складає 1 000 000,00 грн, що стверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 24.10.2025.
ОСОБА_2 не заперечував та не спростовував ту обставину, що вклад до статутного капіталу ТОВ «Ренер» здійснено за рахунок спільної сумісної власності подружжя.
Водночас позивачкою ОСОБА_1 , котра мала право вимагати виплати їй вартості частки члена подружжя при поділі майна між подружжям, уже реалізовано таку вимогу у позасудовому порядку, зокрема щодо поділу внеску у статутний капітал господарського товариства (ТОВ «Ренер»), шляхом укладення між сторонами договору про поділ майна, придбаного у спільну сумісну власність подружжя від 13.05.2025 № 2382.
Так, 13.05.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено нотаріально-посвідчений договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від № 2382. 
Згідно з пп. 2.5.1.9 пп. 2.5.1 п. 2.5 договору у приватну власність ОСОБА_1 передається ряд корпоративних прав, зокрема, частка 25% у статутному капіталі ТОВ «Ренер». 
Відповідно до пп. 2.5.5 п. 2.5 договору передання корпоративних прав відповідно до умов даного договору повинно бути здійснено сторонами протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення даного договору, за виключення частки в розмірі 25% у статутному капіталі ТОВ «Євроімекс» (ідентифікаційний код юридичної особи: 36609124), частки в розмірі 25% у статутному капіталі ТОВ «Ренер» (ідентифікаційний код юридичної особи: 37297062) та частки в розмірі 25% у статутному капіталі ПП «Альтенер» (ідентифікаційний код юридичної особи: 35438407), які перебувають у заставі, та підлягають передачі ОСОБА_1 через 15 календарних днів з моменту припинення відповідної застави. 
Особи, які вчиняють правочин, відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
Отже, за умовами цього договору сторонами досягнуто згоди, що перехід права власності на частку у статутному капіталі до ОСОБА_1 залежить від настання відкладальної обставини – припинення застави. Відповідно до статті 212 ЦК України, до настання відкладальної обставини настання або зміна прав та обов`язків сторін не виникає.
Із витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № P325574 від 24.10.2025 вбачається, що 07.06.2019 за № 26691877 було зареєстровано обтяження – заставу стосовно частки в розмірі 100% в статутному капіталі ТОВ «Ренер», відносно боржника ОСОБА_2 , обтяжувач: АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (ідентифікаційний код юридичної особи: 00032112), розмір основного зобов`язання: 4 832 400,00 євро, строк виконання зобов`язання до 29.02.2028, термін дії: 21.05.2029 (а.с. 34 т. 1). 
Сторонами визнано ту обставину, що як на час пред`явлення позовних вимог, так і на час перегляду справи апеляційним судом, застава на частку в статутному капіталі ТОВ «Ренер» не припинена.
У зв`язку з цим, наразі, як і на дату прийняття рішення про виплату дивідендів та на дату початку строку виплати дивідендів, ОСОБА_1 не набула частку 25% у статутному капіталі ТОВ «Ренер», не набула статусу учасника ТОВ «Ренер», не могла реалізувати корпоративних прав, зокрема право на отримання дивідендів.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 04.09.2019 у справі № 910/10585/18, згідно з якими право на отримання дивідендів мають особи, які є учасниками товариства на початку строку виплати дивідендів та щодо яких існують відповідні корпоративні права.
Позиція позивачки зводиться до того, що незалежно від досягнутих домовленостей у договорі від 13.05.2025 щодо розподілу майна, набутого у спільну сумісну власність подружжя, позивачка водночас також має право вимагати половину доходу від діяльності ТОВ «Ренер» отриманого відповідачем за період – після розірвання шлюбу із 07.03.2025 до моменту пред`явлення вимог. ОСОБА_1 вважає, що до моменту, поки їй не буде передана у приватну власність частка у статутному капіталі ТОВ «Ренер» в розмірі 25%, то ціла частка – 100% у статутному капіталі товариства належить, сторонам на праві спільної сумісної власності, тому вона має право на половину доходу відповідно до положень ст. 61, 63, 68 СК України, ст. 189 ЦК України.
Судова колегія зауважує, що власником майна, переданого товариству у власність як вклад до статутного капіталу, є саме ТОВ «Ренер». Тому доводи скаржника та його представника про те, що вклад у статутний капітал (100% частка у статутному капіталі) товариства належить сторонам – на праві спільної сумісної власності – є безпідставними, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права. Відтак, необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що доходи належать сторонам як співвласникам у сумісній власності, а дивіденди є доходами, отриманими від спільного сумісного майна подружжя. Вирішуючи таку категорію справ, Верховний Суд неодноразово наголошував, що власником майна, переданого товариству у власність як вклад до статутного капіталу – є саме товариство. Тобто майно, яке передане товариству у власність як вклад до статутного капіталу, належить цій юридичній особі – товариству, а не подружжю на праві спільної сумісної власності.
Доводи представника апелянта у судовому засіданні апеляційного суду, що дивіденди у розмірі 7 000 000,00 грн (з яких сплачено 350000,00 грн податку та 350000,00 грн військового збору), як дохід від спільної сумісної власності подружжя, виплачені у квітні 2025 року – тобто до моменту укладення договору від 13.05.2025, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки правовий режим майна (грошових коштів), як спільної сумісної власності подружжя, внесених як вклад до ТОВ «Ренер» – припинився з моменту передачі їх як вкладу у власність юридичної особи. 
При цьому, судова колегія, з урахуванням висновків у вищевказаних постановах Верховного Суду, виходить із того, що позивачка (як інший із подружжя) у зв`язку з внесенням одним із подружжя як вкладу у статутний капітал ТОВ «Ренер» коштів, які є спільною сумісною власністю, могла реалізувати свої вимоги в один зі способів: або вимагати виплату половини вартості частки учасника у статутному капіталі товариства, або вимагати половину отриманого доходу від діяльності підприємства.
При цьому за обставинами справи встановлено, що ОСОБА_1 скористалася своїм правом на договірне врегулювання майнових відносин, поділу вкладу до статутного капіталу ТОВ «Ренер», внесеного за рахунок спільної сумісної власності подружжя, уклавши договір від 13.05.2025. Згідно з п.п. 3.8, 3.11, 3.16 договору сторони погодили, що цим договором майнові питання врегульовуються повністю, інших претензій щодо майна і майнових прав у сторін немає, після підписання цього договору право спільної сумісної власності сторін щодо вищевказаного майна припиняється, договір включає повний обсяг домовленостей сторін по відношенню до предмету цього договору, скасовує і робить недійсними всі інші зобов`язання щодо предмету цього договору, котрі могли бути прийняті, або зроблені сторонами в усній або письмовій формі до укладення цього договору.
Підписавши договір, позивачка погодилася на такий варіант поділу, що визначений пп. 2.5.5 договору, зокрема отримання частки у розмірі 25% статутного капіталу ТОВ «Ренер» після припинення застави. Позивачка за власною волею та на власний розсуд узгодила відкладальну обставину переходу цієї частки та погодилася на такий її розмір. Договір не містить умов про виплату їй будь-яких компенсацій за період до моменту фактичної передачі частки. ОСОБА_1 , яка мала право вимагати виплати їй вартості частки члена подружжя (право вимоги виплати йому певних сум при поділі майна між подружжям), реалізувала таку вимогу у позасудовому порядку. 
З укладенням договору від 13.05.2025 право вимоги щодо спірної частки трансформувалося у договірні правовідносини, сторони вирішили питання стосовно вимоги виплати половини вартості частки члена одного з подружжя у статутному капіталі, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, яким, з урахуванням взаємних поступок та домовленостей, задоволено вимоги іншого з подружжя.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22)).
Оскільки ОСОБА_1 , підписавши договір про поділ майна, у п. 3.8 договору підтвердила, що цим договором майнові питання між сторонами врегульовуються повністю, інших претензій щодо майна і майнових прав у сторін немає, тому її звернення до суду з даним позовом суперечить добрій совісті, позаяк не відповідає попереднім заявам, викладеним в умовах договору від 13.05.2025.
Оцінюючи наведені обставини у сукупності та встановивши, що ОСОБА_1 не має права на отримання дивідендів, не є учасником товариства на початок строку виплати дивідендів, а сторони шляхом позасудового врегулювання на підставі договору узгодили питання щодо вимоги виплати вартості частки члена одного з подружжя у статутному капіталі, позивачкою, котра мала право вимагати виплати їй вартості частки члена подружжя при поділі майна між подружжям, уже реалізовано таку вимогу у позасудовому порядку, зокрема щодо поділу внеску у статутний капітал господарського товариства (ТОВ «Ренер»), шляхом укладення між сторонами договору про поділ майна, придбаного у спільну сумісну власність подружжя від 13.05.2025, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не має права на половину дивідендів, котрі отримані ОСОБА_2 за період після розірвання шлюбу із 07.03.2025 до моменту пред`явлення вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Круковська Руслана Ігорівна – залишити без задоволення. 
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 травня 2026 року.

Головуюча:    

Судді: