Справа № 635/9380/24 
Провадження № 2/635/1084/26

РІШЕННЯ
ЗАОЧНЕ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року сел.. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

І. ПРОЦЕДУРА.

Провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; учасникам визначено строки для подання заяв по суті справи.

Представник позивача подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку та зазначив, що у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Справу відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; ухвалою про відкриття провадження сторонам визначено строки для подання заяв по суті справи та доказів. Позивач подав позов із доданими матеріалами, однак після відкриття провадження додаткових доказів не подав і клопотань про подання доказів поза встановленими строками або про витребування доказів не заявив. Відповідно до ч. 5 ст. 177 та ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач зобов`язаний подати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, а згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України), а витребування доказів здійснюється, зокрема, за клопотанням учасника справи у встановлені строки (ст. 84 ЦПК України). За відсутності таких клопотань та додаткових подань суд ухвалює рішення, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, поданих разом із позовом, оцінюючи їх у сукупності. Додатково суд зазначає, що спрощені процедури та спрощений і стандартизований формат процесуальних документів у малозначних і споживчих спорах покликані полегшити доступ до правосуддя для споживача, тоді як професійний кредитор, ініціюючи такий процес, має бути спроможний одразу подати повний і перевірюваний пакет доказів на підтвердження своїх вимог.

Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву не подав, причин неявки суду не повідомив. Суд, перевіривши наявні матеріали, дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

ІІ. ФАКТИ.

Позивач — Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» — звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг за продуктом «монобанк», укладеним 15.05.2020 року.

Із матеріалів убачається, що 15.05.2020 року відповідач підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, а обслуговування здійснюється дистанційно із використанням мобільного застосунку та електронних засобів підтвердження волевиявлення.

У матеріалах справи міститься анкета-заява, підписана відповідачем у травні 2020 року. Водночас позивач посилається на умови і правила обслуговування, редакція яких затверджена 27.11.2021 року та зазначена як така, що набрала чинності з цієї дати. За таких обставин сама по собі подана редакція умов і правил не підтверджує, які саме умови діяли та були доведені до відома відповідача на момент приєднання у травні 2020 року, а також не дозволяє встановити зміст саме тієї редакції, яку було показано відповідачу до акцепту.

У позові банк посилається на те, що:

відповідачу було встановлено кредитний ліміт, який використовувався за платіжною карткою та поточним рахунком;

відповідач порушив обов`язок зі сплати щомісячного мінімального платежу, допущено тривале прострочення;

станом на 18.06.2024 року наявний непогашений залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у сумі 23316,76 грн., при цьому пеня та інші санкції позивачем не заявлені (0 грн.).

Банк також зазначає, що у зв`язку з простроченням понад 90 днів кредит набув статусу «на вимогу», а інформування клієнта здійснювалося шляхом повідомлень у мобільному застосунку.

Позивач просить:

стягнути з відповідача 23316,76 грн. заборгованості за тілом кредиту;
стягнути судовий збір у сумі 3028,00 грн.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання договору про надання споживчого кредиту встановлюються законом. У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежена імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд застосовує насамперед Закон України «Про споживче кредитування», Закон України «Про електронну комерцію» та законодавство про захист прав споживачів.

Суд розглядає спір як спір у сфері споживчого кредитування, де перевірці підлягає весь ланцюг правовідносин: переддоговірне інформування, оцінка кредитоспроможності, погодження індивідуальних умов, укладення договору, надання кредитних коштів, інформування під час виконання договору, настання прострочення та правильність розрахунку заборгованості.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», спрямований на імплементацію європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг.

Частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова про односторонню зміну є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець зберіг принцип необхідності згоди сторін та передбачив спеціальні гарантії для договорів кредитної лінії і кредитування рахунку, включаючи належне інформування споживача та право відмовитися від продовження строку користування кредитом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія означає можливість повторного використання кредитних коштів після погашення заборгованості в межах установленого кредитного ліміту. Таке визначення не регулює питання зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування.

Статті 2, 8–11 Закону України «Про споживче кредитування» покладають на кредитодавця обов`язок надати споживачу повну та персоналізовану переддоговірну інформацію, а також провести оцінку кредитоспроможності. Ці обставини входять до предмета доказування.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець зобов`язаний передати споживачу один з оригіналів договору та додатків способом, що дозволяє ідентифікувати отримувача. Обов`язок доведення такого передання покладається на кредитодавця.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює порядок дострокового повернення кредиту та обов`язок належного повідомлення споживача. Якщо позов ґрунтується на достроковості виконання, ці обставини підлягають доказуванню.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює правила відповідальності споживача та обмеження щодо неустойки. Тому кредитодавець повинен подати поелементний і перевірюваний розрахунок із розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій і санкцій.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» щодо мікрокредитів не звільняє кредитодавця від обов`язків з інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення його передання споживачу.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, що враховується судом під час оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС орієнтує на високий рівень захисту прав споживачів. Суд враховує підходи Суду Справедливості ЄС, зокрема у справі Radlinger, щодо необхідності перевірки дотримання імперативних вимог про інформування споживача.

Електронні правочини та електронні документи.

Закон України «Про електронну комерцію» (ст. 11, ч. 12 ст. 11, ст. 12) визначає порядок укладення та підписання електронних договорів і прирівнює належно підписаний електронний договір до письмової форми.

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст. 5, 7, 8) визначає поняття електронного документа, його оригіналу та допустимість як доказу.

Частина 4 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» встановлює, що кваліфікований електронний підпис має юридичну силу власноручного підпису.

Отже, у дистанційній моделі кредитування вирішальне значення мають перевірювані електронні сліди: ідентифікація особи, акцепт, підписання, цілісність документа та підтвердження його передання споживачу. Самі по собі паперові роздруківки не замінюють такого доказування.

Перевірка судом дотримання вимог спеціального законодавства не є виходом за межі позовних вимог, а становить обов`язок суду щодо застосування імперативних норм матеріального права.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, та несе ризик їх недоведення. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій електронній копії. Паперова копія електронного доказу не є письмовим доказом і не усуває необхідності перевірки його походження та цілісності.

У разі посилання на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані. Для підтвердження волевиявлення можуть використовуватися журнали подій CSV/JSON, дані щодо OTP-кодів, файли електронного підпису (PDF, P7S, ASiC), електронні виписки та інші відтворювані електронні носії інформації. Ці приклади наведені лише як ілюстрація можливості існування перевірюваних електронних доказів і не є встановленим судом стандартом доказування та не визначають вичерпного переліку допустимих доказів.

Для небанківських кредитодавців вимоги щодо збереження та відновлення інформації встановлені Положенням НБУ №199. Для банків відповідні вимоги визначені Положенням, затвердженим постановою НБУ від 17.06.2004 №265, із змінами, внесеними постановою НБУ від 25.05.2015 №337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства формують стандарт відповідального кредитування: кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов кредиту, провести оцінку кредитоспроможності споживача, надати персоналізовану інформацію та мати можливість підтвердити виконання цих обов`язків. Ризик недоведеності покладається на кредитодавця.

Тому проценти, комісії та інші платежі, що становлять винагороду кредитодавця, можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного інформування, укладення договору, передання його примірника споживачу та наявності прозорого і перевірюваного розрахунку.

Витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню лише за наявності належних доказів та з урахуванням критеріїв необхідності й розумності.

Для доведення електронного волевиявлення кредитодавець повинен підтвердити, що саме було показано споживачу, коли, у якій редакції та за яких умов споживач погодився з відповідними умовами кредитування.

Якщо кредитодавець використовує як паперові, так і дистанційні механізми взаємодії, суд окремо оцінює первинне приєднання та подальші зміни умов. Паперовий документ підтверджує лише факт підписання саме цього документа і не замінює доказів електронної частини правовідносин.

ОЦІНКА СУДУ. 

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу (траншу), які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу. Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих траншів.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.

Загальні підходи суду.

Суд виходить з того, що професійний кредитодавець є стороною, яка:

формує умови продукту та спосіб їх доведення до клієнта;

контролює технологічний процес приєднання та зберігає службові записи, які дозволяють перевірити інформування і волевиявлення;

має виконувати принцип відповідального кредитування, тобто надавати кредит лише після оцінки здатності споживача виконувати зобов`язання, а також до акцепту забезпечити зрозуміле, повне та перевірюване інформування про вартість кредиту й наслідки прострочення.

Процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку доведення та не може нівелювати імперативні гарантії споживача.

Перевірка електронної моделі та доказового ланцюга.

Банк описує дистанційну модель укладення договору та посилається на використання електронних засобів підтвердження.

Разом із тим, для спору про споживче кредитування критично важливо, щоб суд міг перевірити:

які саме документи і в якій редакції були показані споживачу до приєднання;
коли саме і яким способом споживач підтвердив волю на приєднання;
яким був шлях повідомлень (надсилання, доставка, відкриття) щодо істотних умов, прострочення та вимог про погашення.

У наданих матеріалах відсутні у повному складі перевірювані службові записи подій, докази доставки одноразових кодів, знімки екрана саме показаної редакції документів із датою/часом/номером редакції/контрольним цифровим відбитком даних, а також технічні реквізити формування електронних виписок, які дозволяли б суду відтворити електронний шлях інформування.

Ця обставина є принциповою при оцінці «прибуткових» нарахувань (процентів, неустойки, штрафів), а також при оцінці належності післядоговірного інформування у вигляді повідомлень у застосунку. Саме тому суд окремо фіксує: належна перевірка електронної моделі за наданими матеріалами обмежена.

Однак у цій справі позивач не заявляє до стягнення проценти, пеню чи штрафи, а просить стягнути лише непогашений залишок тіла кредиту.

Внутрішня неузгодженість доказування електронної моделі та межі перевірки суду.

Суд звертає увагу на внутрішню неузгодженість позиції позивача. Посилаючись на укладення кредитного договору в електронній формі та на дистанційну модель взаємодії зі споживачем, позивач подає до суду переважно паперові роздруківки, які самі по собі не відтворюють ані факту персонального переддоговірного інформування, ані факту персонального акцепту, ані змісту саме тієї редакції умов, яка була показана відповідачу до приєднання, і не дають можливості перевірити цілісність та походження відомостей.

Водночас надавач фінансових послуг як професійний учасник ринку має організаційну та технічну спроможність формувати, зберігати й відтворювати первинні цифрові докази дистанційної моделі: службові записи про дії користувача, журнали подій, підтвердження одноразовими ідентифікаторами, докази відправлення та доставки повідомлень, знімки саме показаної редакції документів із датою, часом, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних, а також автентичні електронні виписки й реєстри операцій із технічними реквізитами формування. Обрання дистанційної моделі означає, що ризик відсутності або неповноти таких доказів несе саме професійний кредитор (у тому числі правонаступник), який ініціював судовий спір. Суд не може «допрацьовувати» доказові провали припущеннями або підміною електронних слідів паперовими роздруківками: обов`язок подання належних і допустимих доказів покладено на сторону, яка заявляє вимогу.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є дані в електронній формі, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Тому у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує саме первинні цифрові дані, які дозволяють відтворювано перевірити: 1) показ умов конкретній особі, 2) волевиявлення цієї особи на приєднання, 3) зв`язок між показом умов, акцептом і подальшими повідомленнями, 4) незмінність змісту документів, на які посилається позивач. Для підтвердження показу умов і волевиявлення належними є, зокрема, структуровані журнали подій, де фіксується коли, кому і яку редакцію документа показано, яка подія прийняття зафіксована, а також технічні ідентифікатори сесії. Для підтвердження одноразового ідентифікатора належними є дані про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належними є електронні документи з вбудованим підписом або документ разом із файлом (контейнером) підпису, що дає можливість перевірити підписувача, час підписання та незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів належними є автентичні електронні виписки або реєстри операцій у електронному вигляді з реквізитами їх формування; для подання до суду допускається формування єдиного архіву з переліком матеріалів і контрольними цифровими відбитками, що забезпечує перевірюваність.

Суд також зазначає, що розміщення умов на вебресурсі саме по собі не є належним виконанням обов`язку переддоговірного інформування: закон вимагає не «доступності десь у мережі», а доведеного передання споживачу повної та персоналізованої інформації у спосіб, який дозволяє перевірити її зміст, момент отримання та зв`язок із волевиявленням.

Саме з огляду на цю неузгодженість між заявленою електронною моделлю та поданням до суду переважно паперових роздруківок без повного набору електронних слідів суд і застосовує структурований контрольний перелік судової перевірки доказів у справах про споживче кредитування, щоб встановити, чи доведено кожну необхідну ланку правовідносин без припущень і без «допрацювання» доказових провалів замість сторони позову.

Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення заборгованості, посилається на факт користування відповідачем кредитним лімітом і наявність непогашеного залишку тіла кредиту. Водночас суд встановив, що підтвердженням цих обставин у матеріалах справи виступає виключно внутрішній паперовий документ позивача — розрахунок (довідка) про заборгованість, сформований самим кредитором.

Такий документ є одностороннім відображенням внутрішнього обліку позивача і сам по собі не є первинним доказом руху коштів, оскільки не містить перевірюваних ознак походження та цілісності відомостей, не дає можливості відтворити конкретні операції видачі кредитних коштів, їх розмір, дати та підстави, а також не дозволяє відокремити кредитні зарахування від операцій із власними коштами відповідача. За відсутності автентичних виписок за рахунком або інших незалежних доказів, які підтверджують фактичну видачу кредитних коштів і подальше користування ними, суд позбавлений можливості перевірити заявлений залишок тіла заборгованості у спосіб, що виключає припущення.

Отже, за наявності лише внутрішнього паперового розрахунку позивача без підтверджувальних первинних даних про рух коштів суд оцінює доведеність факту користування кредитом і розміру тіла заборгованості як таку, що потребує додаткових належних і допустимих доказів, подання яких є обов`язком професійного кредитора, який заявив вимогу.

Позивач заявляє до стягнення лише тіла кредиту у сумі 23316,76 грн., без пені та інших санкцій.

Однак навіть для стягнення лише тіла кредиту суд повинен мати можливість перевірити факт фактичної видачі коштів або фактичного користування кредитним лімітом та утворення непогашеного залишку. Із наведеного у розділі «Факти» випливає лише позиція позивача про наявність заборгованості станом на 18.06.2024 року, але не випливає, що суду подано первинні дані руху коштів у формі, придатній для перевірки без припущень: автентичні виписки чи реєстри операцій, які показують кредитні зарахування та їх погашення, з відокремленням кредитних коштів від інших операцій, а також з можливістю відтворити походження й цілісність відомостей.

За відсутності таких доказів внутрішній односторонній розрахунок (довідка) кредитора, навіть якщо він логічно складений, не може сам по собі замінити первинні дані про рух коштів. Суд не може перетворити внутрішній облік позивача на єдине джерело встановлення боргу, тому що це створило б для професійного кредитора процесуальну перевагу, несумісну з імперативним захистом споживача та стандартом відповідального кредитування.

Про статус «на вимогу» і повідомлення споживача.

Позивач посилається на те, що через прострочення понад 90 днів кредит набув статусу «на вимогу», а інформування здійснювалося через повідомлення у мобільному застосунку. Разом з тим, у площині ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» для суду визначальним є не загальна теза про повідомлення, а доведеність факту персонального повідомлення у спосіб, який дозволяє перевірити зміст, момент отримання та зв`язок з конкретними правовими наслідками. У наведеному масиві обставин така перевірюваність не показана.

Суд зазначає, що всі документи подані через «Електронний суд», але навіть якщо такі матеріали подані через цю підсистему, це саме по собі не робить їх електронними доказами у розумінні ст. 100 ЦПК України. У справі наявні переважно паперові документи, підготовлені стороною позову та підписані її кваліфікованим електронним підписом як підписом автора подання, але вони не містять первинних електронних даних (службових записів, журналів подій, підтверджень одноразовими ідентифікаторами, технічних реквізитів формування електронних документів), тобто не відтворюють жодного перевірюваного електронного сліду тих подій, на які посилається позивач.

ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

Оцінивши докази у їх сукупності та з урахуванням принципу відповідального кредитування, суд дійшов таких висновків.

Позивач обрав дистанційну, електронну модель укладення договору та виконання зобов`язань, а відтак саме на ньому лежить обов`язок подати первинні та перевірювані електронні докази, які дозволяють суду відтворити: зміст і редакцію умов, доведених до відома відповідача до приєднання; персональне волевиявлення відповідача; факт і обсяг фактичної видачі кредитних коштів; подальший рух коштів та утворення заборгованості. У наданих матеріалах повний електронний доказовий ланцюг відсутній. Подані паперові роздруківки та внутрішні довідки не відтворюють електронних слідів, не дають можливості перевірити походження, цілісність і незмінність даних та не замінюють первинні електронні дані, яких закон очікує у разі посилання на дистанційне укладення договору.

Щодо стягнення тіла кредиту суд виходить з такого. Єдиним доказом, яким позивач підтверджує факт користування кредитом і розмір непогашеного залишку, є внутрішній паперовий розрахунок, сформований самим кредитором. Інших доказів — автентичних електронних виписок з технічними реквізитами формування, первинних реєстрів операцій, електронних документів, що дозволяють відокремити кредитні зарахування від власних коштів відповідача та перевірити конкретні дати і суми видачі, — до суду не подано.

За таких обставин однобічний паперовий розрахунок не може замінити первинні електронні докази і не є достатнім для достовірного встановлення факту фактичної видачі кредитних коштів та розміру тіла заборгованості без припущень. Ризик відсутності або неповноти доказів несе професійний кредитор, який обрав електронну модель та ініціював судовий спір. Суд не вправі «допрацьовувати» доказові провали замість сторони позову.

Відтак суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення тіла кредиту не доведені належними і допустимими доказами. Відсутність повного та перевірюваного електронного доказового ланцюга, а також відсутність будь-яких інших доказів фактичної видачі коштів, окрім внутрішнього паперового розрахунку, унеможливлюють задоволення позову.

Відмова у позові з підстав недоведеності заявлених вимог у межах цього провадження не позбавляє позивача права на інше звернення до суду з вимогами, що ґрунтуватимуться на належно оформлених та доведених правовідносинах, за умови дотримання вимог закону та без порушення принципу остаточності судового рішення щодо тотожного предмета і підстав.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір, сплачений позивачем, покладається на позивача та поверненню з відповідача не підлягає. Доказів понесення відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, суду не подано.

Керуючись статтями 6, ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054, 525, 526, 530 ЦК України; статтями 2, 8–11, 13 ч. 1 абзацами 2–3, ч. 4 ст. 16, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування»; статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; статтею 415 Угоди Україна–ЄС; статтями 12, 81, 100, 141, 259, 263–265, 274, 279, 280–284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 23316,76 грн. заборгованості за тілом кредиту — відмовити.

Судовий збір, сплачений позивачем, залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги у строк та порядку, встановлених ЦПК України.

Позивач: АТ «Універсалбанк», 04414, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19 код ЄДРПОУ:21133352

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 

Суддя:        І.Е.Бондаренко