ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2026 року Чернігів Справа № 620/5567/26

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:

15.05.2026 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом (зареєстрований у суді 18.05.2026), у якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУ ПФУ в Рівненській області) про відмову у призначенні пенсії від 19.02.2026 № 254150038980 щодо відмови їй у призначенні пенсії; 
зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до її страхового стажу період навчання відповідно до диплому НОМЕР_1 від 27.06.1989 без урахування періоду академвідпустки з 14.06.1985 по 30.08.1985; 
зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити їй пенсію за віком з 26.01.2026 і виплатити виниклу заборгованість. 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує на протиправність оспорюваного рішення відповідача щодо відмови їй у призначенні пенсії через протиправне незарахування до її страхового стажу періоду навчання всупереч положенням статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-ХІІ), незважаючи на те, що період її навчання підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 від 27.06.1989 та довідкою для підтвердження навчання від 09.02.2026 № 51/арх, що в своїй сукупності порушує її конституційне право на пенсійне забезпечення.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 19.05.2026 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на вказану позовну заяву.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12.02.2026 по досягненню пенсійного віку (60 років) звернулась до сервісного центру ПФУ із заявою та пакетом документів про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
Вказану заяву було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Рівненській області, яке рішенням від 19.02.2026 № 254150038980 відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком через недостатність страхованого стажу при необхідному – не менше 33 роки; в цьому рішенні зазначено, що позивачці зараховано страхового стажу 28 років 5 місяців 19 днів. До страхового стажу не зараховано період навчання відповідно до диплому НОМЕР_1 від 27.06.1989, оскільки період навчання перевищує встановлені терміни; згідно з доданою до ЕПС довідкою від 09.02.2026 №51/арх неможливо визначити період наданої академвідпустки, оскільки зазначено, що «надавалась академвідпустка з 14.06.1985 по 09.08.1986 (наказ №127-ст від 19.06.1985), приступила до занять після академвідпустки на денному відділенні факультету загальнотехнічних дисциплін з 30.08.1985 (наказ №200-ст від 30.08.1985)...».
Судом встановлено, що позивачка навчалась у Чернігівському педінституті ім. Т.Г. Шевченка (з подальшими змінами назви та щодо реорганізації) відповідно до диплому НОМЕР_1 від 27.06.1989 та довідки, виданої позивачці Національним університетом «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка від 09.02.2026 № 51/арх про те, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_2 ) дійсно була зарахована студенткою денного відділення фізико-математичного факультету Чернігівського педінституту імені Т.Г.Шевченка з 01.09.1983 (наказ №153-ст від 23.08.1983), надавалась академвідпустка з 14.06.1985 по 09.08.1986 (наказ №127-ст від 19.06.1985), приступила до занять після академвідпустки на денному відділенні факультету загальнотехнічних дисциплін з 30.08.1985 (наказ №200-ст від 30.08.1985) і закінчила денне відділення названого факультету Чернігівського державного педагогічного інституту імені Т.Г. Шевченка 30.06.1989 (наказ №287-ст від 27.06.1989).
ОСОБА_1 , вважаючи протиправним рішення відповідаача про відмову у призначенні їй пенсії за віком, звернулась до суду з цим позовом.
Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
У цій справі спір виник щодо розрахунку відповідачем стажу позивача за періоди його військової служби та навчання у Харківському авіаційному інституті.
Відповідно де статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004) зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, із зазначеного вище вбачається, що страховий стаж, отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону №1058-IV.
Згідно із частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, із зазначеного вище вбачається, що страховий стаж, отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону №1058-IV.
Види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію визначені у статті 56 Закону №1788-XII.
Зокрема, до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі (пункт «д» частини третьої статті 56 Закону №1788-XII).
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затверджено Порядок №637.
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України ”Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 № 1566/11846 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком № 637.
Пунктом 8 Порядку № 637 визначено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Тобто, диплом позивачки серії НОМЕР_1 від 27.06.1989 та довідка, видана позивачці Національним університетом «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка від 09.02.2026 № 51/арх про те, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище – ОСОБА_2 ) дійсно була зарахована студенткою денного відділення фізико-математичного факультету Чернігівського педінституту імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1983 (наказ №153-ст від 23.08.1983), надавалась академвідпустка з 14.06.1985 по 09.08.1986 (наказ №127-ст від 19.06.1985), приступила до занять після академвідпустки на денному відділенні факультету загальнотехнічних дисциплін з 30.08.1985 (наказ №200-ст від 30.08.1985) і закінчила денне відділення названого факультету Чернігівського державного педагогічного інституту імені Т.Г. Шевченка 30.06.1989 (наказ №287-ст від 27.06.1989), є належними доказами підтвердження періоду її навчання, у яких наявна інформація, що період навчання позивачці а тривав з 01.09.1983 по 13.06.1985 та з 30.08.1985 по 30.06.1989, а у період з 14.06.1985 по 09.08.1986 позивачці надавалась академвідпустка. 
Здійснивши умовний розрахунок, судом встановлено, що тривалість періоду з 01.09.1983 по 13.06.1985 1 рік, 9 місяців та 13 днів (кількість днів: 652 календарні дні); тривалість періоду з 30.08.1985 по 30.06.1989 - 3 роки, 10 місяців та 1 день (кількість днів: 1401 календарний день), що у підсумку при додаванні обох періодів та переведенні надлишку днів у місяці (з розрахунку 30 днів = 1 місяць, 12 місяців = 1 рік) становить 5 років, 7 місяців і 14 днів.
Тобто, з урахуванням безспірного (зарахованого відповідачем) страхового стажу позивачки – 28 років 5 місяців 19 днів разом із періодом навчання позивачки з 01.09.1983 по 13.06.1985 та з 30.08.1985 по 30.06.1989, що складає 5 років 7 місяців і 14 дні, без урахування періоду академвідпустки з 14.06.1985 по 09.08.1986, загальний страховий стаж позивачки умовно становить 34 роки, що є достатнім при необхідному – не менше 33 роки.
При цьому, суд звертає увагу на те, що, зокрема положення пункту 4.2 Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі-Порядок №22-1, у редакції постанов правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1 та від 16.12.2020 №25-1), зобов`язують відповідача як територіальний орган Пенсійного фонду України діяти в інтересах громадянина та вчиняти активні дії для належного захисту громадянина, який реалізує право, зокрема на призначення пенсії за віком, та не має права просто відмовити в такому призначенні, якщо документи містять якісь неточності, оформлені неправильно або їх не вистачає.
Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України. Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
У пункті 54 Рішення у справі Пічкур проти України ЄСПЛ також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
На підставі викладеного, суд доходить висновку, що в цьому випадку є порушення конституційних прав позивачки на пенсійне забезпечення, оскільки з наданих позивачкою документів для призначення їй пенсії видно скільки становив період її навчання без урахування періоду академвідпустки.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що оспорюване рішення відповідача, не відповідає критеріям визначеним у статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, через що підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню.
Щодо зобов`язальної частини позовних вимог, суд враховує таке.
Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ухвалюючи таке рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У зазначеному випадку, задоволення позовних вимог щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV за заявою позивачки від 26.01.2026 - з дня звернення за пенсією є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішено, оскільки з урахуванням наявного необхідного віку, безспірного загального трудового стажу 28 років 5 місяців 19 днів ) та наявності понад 5 років стажу за період навчання позивачки, який безпідставно не зараховано ГУ ПФУ в Рівненській області, який згідно із чим рішенням суду має бути зарахований відповідачем, безумовно є достатнім для призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV.
При цьому позовна вимога про зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити виплатити позивачці виниклу заборгованість не підлягає задоволенню, оскільки пенсія їй ще не призначена, заборгованість не виникла, що свідчить про те, що ця вимога заявлена на майбутнє, позаяк судовому захисту підлягають лише порушені права.
Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).
Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково.
Відповідно до частин першої та третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як видно з наявної у матеріалах справи квитанції від 15.05.2026 №4185-6666-2546-7084 позивачем під час звернення з цим позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1064, 96 грн.
За наслідками розгляду справи судом задоволено всі заявлені позовні вимоги, хоча і частково, що носить кількісний показник. 
Таким чином, суд вважає, що правильним буде визначення розміру компенсації позивачу судових витрат зі сплати судового збору виходячи з кількості, а не розміру задоволених / не задоволених позовних вимог, а саме, повернення позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судові витрати у розмірі 1064, 96 грн.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії від 19.02.2026 № 254150038980 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її навчання відповідно до диплому НОМЕР_1 від 27.06.1989 та довідки, виданої позивачці Національним університетом «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка від 09.02.2026 № 51/арх з 01.09.1983 по 13.06.1985 та з 30.08.1985 по 30.06.1989, без урахування періоду академвідпустки з 14.06.1985 по 09.08.1985.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 26.01.2026.
В іншій частині позовних вимог - відмовити. 
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 1064, 96 грн, сплаченого згідно із квитанцією від 15.05.2026 №4185-6666-2546-7084. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач – ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (місцезнаходження юридичної особи: 33028, м. Рівне, вул. Борисенка Олександра, 7; унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 21084076). 

Суддя Марія ДУБІНА