ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/96/26 Справа № 201/10432/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу у справі №201/10432/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» про поновлення суттєвих умов праці, стягнення середнього заробітку за час виконання нижче оплачуваної праці, вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року та на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 06 жовтня 2025 року про відмову в ухваленні додатково рішення, ухвалене у складі судді Наумової О.С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько - технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» про поновлення суттєвих умов праці, стягнення середнього заробітку за час виконання нижче оплачуваної праці, вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07 грудня 2023 року за оголошенням на посаду електромонтера з добовим графіком праці його прийнято на роботу в на підприємство відповідача.
Вказує, що у січні 2024 року його допущено до виконання обов`язків електромонтера з графіком: доба праці/три вихідних.
Позивач стверджує, що пізніше прийнято на роботу інших працівників, на роботі почалися штучні конфлікти, в тому числі стосовно виконання завдань.
Зазначає, що у кінці квітня 2024 року був оприлюднений графік чергувань на травень, в якому позивача не було, внаслідок чого позивач звернувся із заявою від 29 квітня 2024 року №960/1 до керівника про те, що він не давав згоди на зміну суттєвих умов праці - режиму роботи і графіку праці на підставі ст. 32 К3пП України. Відповідь на заяву не отримав, його графік праці поновили лише на певний термін.
Зауважує, що 16 травня 2024 року позивача ознайомлено з наказом роботодавця від 08 травня 2024 року №114-к про те, що у зв`язку з виробничою необхідністю змінюються умови/режим праці позивача на п`ятиденний робочий тиждень з 08 липня 2024 року.
Вказує, що цей графік чергувань/праці на липень 2024 року суттєво змінює умови праці позивача без його згоди з 10 липня 2024 року.
Вважає, що його переведення без його згоди на п`ятиденний робочий тиждень є безпідставним, незаконним, тому його невихід на роботу з 12 липня 2024 року не є прогулом без поважних причин.
Також вважає, що йому заподіяно моральної шкоди незаконними діями відповідача, що виражається у стражданнях від приниження ділової репутації через звільнення за прогул, упереджене ставлення, не впровадженні розроблених позивачем на прохання керівництва вочевидь потрібних ідей у виробництво, праці у постійно напруженому стані від того, що він мав виконувати роботу всупереч технічним можливостям, нормативним документам.
У зв`язку з чим просив суд визнати недійсним та незаконним наказ Інституту від 08 травня 2024 року №114-к, поновити суттєві умови праці, а також стягнути з Інституту середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 липня 2024 року по дату поновлення умов праці позивача та моральну школу в розмірі 30 00,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Український науково - дослідного конструкторсько - технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» про поновлення суттєвих умов праці, стягнення середнього заробітку за час виконання нижче оплачуваної праці, вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди – відмовлено. 

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою.
Протоколом автоматизованого розподілу між суддями від 26 лютого 2026 року визначено склад суду в особі головуючого судді Космачевської Т.В., суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року скарга була залишена без руху для усунення недоліків.
Після усунення недоліків, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду на 10 вересня 2025 року о 13 год. 20 хв.
Між тим, ОСОБА_1 до апеляційного суду було подано клопотання про повернення справи до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення для вирішення вимоги позову про визнання незаконним наказу від 08 травня 2024 року № 114-к.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про повернення справи до суду першої інстанції задоволено, цивільну справу №201/10432/24 знято з апеляційного розгляду та направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо ухвалення додаткового рішення.
Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 06 жовтня 2025 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 відмовлено, справу направлено до Дніпровського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2025 року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2025 року призначено до розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду апеллянт зазначає, що воно ґрунтується на недостатньо досліджених в сукупності обставинах та фактах, спричинивши їх неналежну оцінку судом, що має значення для справи.
Вважає, що суд припустив суперечності між частинами рішення.
Зазначає, що висновки суду мають узгоджуватись з усім змістом рішення та відповідати вимогам закону. Обґрунтування мотивів неповні, нечіткі, суперечливі та такі, що не відповідають встановленим фактам та обставинам справи.
Зауважує, що висновок суду щодо наявності права у відповідача ухвалювати рішення про зміну графіку роботи позивача є передчасним, помилковим, таким, що не відповідає нормам права, що діють під час воєнного стану, зокрема ч. 3 ст. 32 КЗпП України в частині відсутності достатніх підстав для видачі наказу, оскільки відсутні зміни в організації виробництва і праці. 
Звертає увагу, що відповідачем не доведено, що зміна графіку праці пов`язана з відверненням або ліквідацією наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей.
Даний факт не було враховано судом під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Зазначає, що висновок суду про невірно обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом визнання наказу недійсним є передчасним, оскільки вважає, що процесуальний закон надає право суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
Вказує, що неподання ним заперечень щодо встановленого графіку та заяви про відмову виконувати роботу за цим графіком чинним законодавством не передбачено, а тому не є обов`язком. 
Зауважує, що законодавство детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці і не встановлює, що передбачена п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі.
Вказує, що його підпис на наказі та графіку не визначає згоду, та передбачає оскарження наказу і дії роботодавця про зміну суттєвих умов праці. 
Зазначає, що зміна суттєвих умов праці погіршує становище позивача порівняно з законодавством України про працю, а згідно з ст. 9 КЗпП України умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю є недійсними. 
Вважає, що законним звільнення можливе з урахуванням положень ч.ч.3, 4 ст.32 КЗпП України, за доведеності наявності змін в організації виробництва і праці, якщо колишні істотні умови не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 КЗпП України.
У зв`язку з чим, просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року – скасувати, визнати недійсним та незаконним наказ ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» від 08 травня 2024 року №114-к, поновити попередні умови праці, які існували до впровадження цього наказу.

Окрім цього, 07 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 06 жовтня 2025 року, яка надійшла до Дніпровського апеляційного суду 10 лютого 2026 року і згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, було зареєстровано за номером провадження №22-ц/803/4629/26.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків вказаних в зазначеній ухвалі.
Після усунення недоліків ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2026 року провадження №22-ц/803/4629/26 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 06 жовтня 2025 року було відкрито, справу призначено до розгляду на 15 квітня 2025 року о 12 год. 00 хв.
Згідно розпорядження керівника апарату Дніпровського апеляційного суду №1823 від 20 березня 2026 року було призначено повторний авторозподіл судової справи, і відповідно до протоколу передачі судової справи складу суду, призначено склад суду в особі головуючого судді Агєєва О.В., суддів Красвітної Т.П., Никифоряка Л.П.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2026 року справу № 201/10432/24 (з провадженнями №22-ц/803/96/26 та №22-ц/803/4629/26) було прийнято до свого провадження, призначено розгляд справи на 10 червня 2026 року о 13 год. 00 хв. та 13 год. 20 хв. відповідно. 

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції оскаржуваною ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року не вирішив питання про визнання недійсним наказу, незважаючи на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року.
Наполягає, що згідно з ч.3 ст.32 КЗпП України оскаржуваний наказ від 05 травня 2024 року №114-к, може бути видано лише на підставі змін в організації виробництва і праці, які підтверджені належними та допустимими доказами. А наявність належних, передбачених нормами права підстав, видання наказу відповідачем недоведена. 

Представник відповідача ТОВ «Український науково - дослідний конструкторсько - технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» Малютов С.В. скориставшись своїм правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з її доводами, вважав скаргу не обґрунтованою і поданою апелянтом з порушенням процесуальних норм та не сплатою судового збору.
Зазначає, що позивач був прийнятий на роботу з 07 грудня 2023 року, слюсарем-ремонтником РМЦ 6 розряду (наказ 291-к від 06 грудня 2023 року), а з 09 січня 2024 року (наказом № 6-к від 08 січня 2024 року) переведений на енергодільницю електромонтером 6 розряду з ремонту та обслуговування електроустаткування де працював до звільнення за прогул за п.4 ст. 40 КЗпП України (наказ № 177-к від 31 липня 2024 року). 
Вказує, що дійсно відповідачем було винесено наказ від 08 травня 2024 року № 114-к про зміну графіку роботи позивача з добового на п`ятиденний, який запроваджувався з 08 липня 2024 року з яким позивач був ознайомлений 16 травня 2024 року. 
Звертає увагу, що відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. 
Вважає, що у період дії воєнного стану законодавцем передбачена можливість змін умов праці, а тому відповідач мав право ухвалювати рішення про зміну графіку роботи позивача. 
Зауважує, що позивач працював за добовим графіком роботи протягом двох місяців після винесеного наказу від 08 травня 2024 року № 114-к про зміну графіку роботи позивача, а тому з боку відповідача відсутні будь-які порушення трудового законодавства відносно позивача.
Звертає увагу, що позивач, грубо порушив трудову дисципліну, не виходив на роботу та на зв`язок з відповідачем, тому в подальшому був звільнений за прогул. 
Вважає, що відсутні підстави для скасування наказу від 08 травня 2024 року № 114-к про зміну графіку роботи позивача, як і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу так і моральної шкоди, які взагалі ніяк не обґрунтовані. 
Вказує, що вимога позивача про визнання наказу недійсним не відповідає закону, оскільки наказ виданий роботодавцем у межах трудових правовідносин із працівником, наказ не є правочином, що може бути нікчемним в силу закону або ж визнаний судом недійсним внаслідок дефекту волі. Тому позивач обрав невірний спосіб захисту. 
Зазначає, що зміна істотних умов праці зумовлює для працівника і зміну розміру оплати праці. На ці зміни умов праці у вигляді заробітної плати працівник може погодитися або не погодитися. У разі визнання наказу про визнання зміни істотних умов праці незаконним, можуть бути поновлені права працівника на отримання відповідної заробітної плати. Однак у даному випадку такі підстави відсутні, а тому суд першої інстанції виніс правомірне рішення по справі, яке є обґрунтованим та підтвердженим доказами по справі. 
У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 20 січня 2025 року по справі № 201/10432/24 залишити без змін. 

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення і ухвали суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскаржувані рішення і ухвала суду першої інстанції відповідають зазначеним вимогам закону.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Український науково - дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» з 07 грудня 2023 року слюсарем-ремонтником ремонтно-механічного цеху 6 розряду відповідно до наказу 291-к від 06 грудня 2023 року.
З 09 січня 2024 року відповідно до наказу № 6-к від 08 січня 2024 року переведений електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду енергодільниці з посадовим окладом згідно штатного розкладу.
29 квітня 2024 року позивач звернувся із заявою на ім`я керівника, в якій зазначив, що не давав згоди на зміну суттєвих умов праці - режиму роботи/графіку праці. Підтвердження цього факту позивачем не надано.
Наказом від 08 травня 2024 року № 114-к ОСОБА_1 змінено графік роботи, а саме, з добового на понеділок – четвер з 08 год. 00 хв. до 16 год. 45 хв., п`ятниця з 08 год. 00 хв. до 15 год. 30 хв., який запроваджувався з 08 липня 2024 року. З наказом позивач ознайомлений 16 травня 2024 року, про що на наказі наявний його особистий підпис і чого позивач не заперечує.
Згідно табелю обліку робочого часу на електромонтерів з ремонту та обслуговування електрообладнання за липень 2024 року та актів про відсутність на робочому місці електромонтера ОСОБА_1 від 12 липня 2024 року, 15 липня 2024 року, 16 липня 2024 року, 17 липня 2024 року, 18 липня 2024 року, 19 липня 2024 року, 22 липня 2024 року, 23 липня 2024 року, 24 липня 2024 року, 25 липня 2024 року, 26 липня 2024 року, 29 липня 2024 року, 30 липня 2024 року і 31 липня 2024 року позивач був відсутній на робочому місці, чого сам не заперечує - після запровадження п`ятиденного робочого тижня.
Позивач звільнений за прогул за п.4 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу №177-к від 31 липня 2024 року, про що його повідомлено шляхом надсилання 05 серпня 2024 року рекомендованого листа з повідомленням про вручення, яке містило повідомлення №05.2-18/1188 від 31 липня 2024 року та копію наказу №177-к від 31 липня 2024 року. Вказаний лист позивач отримав 16 серпня 2024 року, про що свідчить його підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.
Окрім цього, у межах розгляду цієї справи 20 серпня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині визнання наказу ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» від 08 травня 2024року №114-к, незаконним. 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2025 року встановлено, що підстави для визнання незаконним наказу ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» №114-к від 08 травня 2024 року відсутні, про що вказано в мотивувальній частині зазначеного рішення.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення за заявою позивача ОСОБА_1 у даній цивільній справі, оскільки ці вимоги позивача судом вирішені за результатами розгляду справи по суті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих підстав, що роботодавець належним чином повідомив позивача про зміну істотних умов праці. Позивач ознайомився із наказом, заперечень щодо графіку не виказав, не надав заяву про відмову виконувати роботу за цим графіком, позивач і надалі продовжував працювати на цьому ж підприємстві і не звільнився, а отже, презюмується, що погодився працювати у змінених умовах.
Вимога позивача про визнання наказу недійсним не відповідає закону, оскільки наказ виданий роботодавцем у межах трудових правовідносин із працівником, наказ не є правочином, що може бути нікчемним в силу закону або ж визнаний судом недійсним внаслідок дефекту волі. Тому позивач обрав невірний спосіб захисту. 
Обраний спосіб захисту відповідача не є ефективним, оскільки не призвів би до поновлення попереднього стану позивача у вигляді повернення до роботи із попередніми умовами праці, оскільки, як встановлено, позивач звільнений, не перебуває у трудових відносинах із відповідачем, наказ про звільнення не оскаржує та не просить поновити його на роботі. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників (стаття 21 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (частини третя-четверта статті 32 КЗпП України).
Підставою припинення трудового договору, зокрема, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України).
У пункті 2 Глава XIX Прикінцеві положення КЗпП України передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов (частина друга статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року в справі № 466/1680/21 (провадження № 61-6560св22) зазначено, що «припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).
Отже, під змінами в організації виробництва і праці необхідно розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі та приватизації, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов тощо.
У разі, коли на підприємстві не відбулося змін в організації виробництва і праці, власник чи уповноважений ним орган не має права в односторонньому порядку змінити істотні умови праці працівників. Якщо ж це сталося, а працівники не погоджуються з такими змінами, власник зобов`язаний поновити працюючим попередні умови праці».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23) вказано, що: «за пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. За частиною другою статті 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ).
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20). 

У справі, що переглядається встановлено, що 08 травня 2024 року наказом № 114-к змінено ОСОБА_1 графік роботи, а саме, з добового на понеділок – четвер з 08 год. 00 хв. до 16 год. 45 хв., п`ятниця з 08 год. 00 хв. до 15 год. 30 хв., який запроваджувався з 08 липня 2024 року З наказом позивач ознайомлений 16 травня 2024 року, про що на наказі наявний його особистий підпис і чого позивач не заперечує.
Заявивши позовну вимогу про визнання вказаного наказу недійсним та поновлення суттєвих умов праці позивач обрав не належний спосіб захисту права, оскільки на день звернення з вказаним позовом до суду позивач ОСОБА_1 звільнений на підставі наказу № 177-к від 31 липня 2024 року, про що його повідомлено шляхом надсилання 05 серпня 2024 року рекомендованого листа з повідомленням про вручення, тобто у трудових відносинах із відповідачем не перебуває, наказ про звільнення не оскаржує та не просить поновити його на роботі. 
Як було встановлено судом першої інстанції 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 звертався із позовом до ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» про визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року у справі № 201/11618/24 позовну заяву було залишено без руху, а позивачу запропоновано у встановлений строк усунути вказані недоліки.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» про визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди –повернуто позивачеві у зв`язку із неусуненням недоліків.
Щодо ухвали суду від 06 жовтня 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, колегія суддів зауважує, що під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що підстави для визнання незаконним оскаржуваного наказу ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» №114-к від 08травня 2024 року відсутні, про що вказано в мотивувальній частині зазначеного рішення., а отже відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення за заявою позивача ОСОБА_1 , оскільки всі вимоги позивача судом вирішені.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з чим і погоджується колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містить посилань на неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права та фактично зводиться до незгоди з правовими висновками суду першої інстанції, що відповідно до статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судових рішень. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом першої інстанції, то суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року, ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року, та ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 15.06.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв