ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 296/5473/24
провадження № 61-4519св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідач-      ОСОБА_2 , 
третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Сірач Володимир Сергійович, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня
2025 року у складі судді Шкирі В. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Григорусь Н. Й,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року     ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позову посилався на те, що з 07 жовтня 2017 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 лютого 2022 року у справі № 296/8906/21.
Від шлюбу у них народились спільна дитина - син       ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ще до розірвання шлюбу сторони у справі дійшли згоди про те, що син залишиться проживати з батьком.
Позивач вказує, що після розірвання шлюбу відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки, зокрема, не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться його здоров`ям, навчальним процесом, морально та матеріально не підтримує дитину.
Жодного разу за останні два роки вона не вітала сина на День народження, Новий Рік, Різдво та з іншими святами, уникає будь якого контакту із дитиною. 
Стверджує, що відповідачка підтримує зв`язки із особами, які притягувалися до кримінальної та адміністративної відповідальності.
Вважає, що така поведінка та спосіб життя матері є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно сина.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня
2025року у задоволенні позову відмовлено.
Попереджено   ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї малолітньої дитини - сина     ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
При цьому судом встановлено, що   ОСОБА_2  не втратила інтересу до участі у вихованні дитини та має намір на відновлення відносин з нею. Суд вважав, що в даному випадку змінити поведінку відповідачки, як матері, у кращу сторону можливо та небхідно надати їй можливість виправитися, оскільки вона усвідомлено цього бажає. 
Водночас суд врахував пояснення психолога ОСОБА_4 , яка засвідчила, що дитина хоче щоб в її житті була мати.
Разом із цим, суд вважав за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання своєї малолітньої дитини. 
Не погоджуючись з цим рішенням,    ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сірача В. С. звернувся до суду з апеляційною скаргою. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року апеляційну скаргу представника     ОСОБА_1 - адвоката Сірача В. С. залишено без задоволення, арішення Корольовського районного суду   м. Житомира від 26 травня 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
06 квітня 2026 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану його представником - адвокатом Сірачем В. С., в системі «Електронний суд», на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року.
В касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи

08 травня 2026 року від   ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2026рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

28 квітня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що 07 жовтня 2017 рокуЖитомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Житомирській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 2123.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина     ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
17 вересня 2021 року Корольовським районним судом м. Житомира у справі у справі № 296/7853/21 було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини усіх видів заробітку, починаючи з 08 вересня 2021 року й до досягнення дитиною повноліття.
02 жовтня 2021 року сторони у справі уклали нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини, згідно з яким визначили, що місцем проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є фактичне місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 січня 2022 року у справі № 296/9349/21 припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 лютого 2022 року у справі № 296/8906/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
З 24 березня 2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 24 березня 2023 року.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України, 08 липня 2022 року він склав заяву, якою надав згоду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є бабусею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий нагляд і догляд за останнім. 
Відповідно до довідки, виданої Житомирським дошкільним навчальним закладом № 35 від 18 квітня 2024 року № 16, ОСОБА_3 , який відвідує Житомирський дошкільний навчальний заклад № 35 (різновікову групу), постійно приводить до закладу та забирає його батько ОСОБА_1 , а у разі його відсутності - дідусь ОСОБА_9 та бабуся ОСОБА_8 , які беруть активну участь у всіх заходах, які проводяться в садочку. Мати, ОСОБА_2 , участі у вихованні і дозвіллі дитини не приймає. 
Згідно з повідомленням КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради від 03 червня 2024 року № 1157 на прийом лікаря-педіатра малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , супроводжує, підписує заяви-дозвіл щодо вакцинації дитини законний представник пацієнта - ОСОБА_8 .
Згідно з висновком за результатом діагностики, складеним приватним психологом ОСОБА_4 , під час обговорення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спілкування з матір`ю ОСОБА_2 було виявлено, що дитина не проти перебування з матір`ю та взаємодії з нею. 

05 лютого 2025 року виконавчий комітет Житомирської міської ради прийняв рішення № 129, яким затвердив висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_3 . 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17,29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи те, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина, неможливість змінити поведінку матері у кращу сторону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшли правильного висновку про необґрунтованість позову про позбавлення відповідачки батьківських прав.

При цьому судами прийнято до уваги, що  ОСОБА_2  бажає спілкуватися з дитиною та заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на сина.
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Сірач Володимир Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня
2025 рокута постанову Житомирського апеляційного суду від 17 лютого  2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

І. А. Воробйова

А. Ю. Зайцев