П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/22249/25 
Суддя-доповідач Яремчук К.О. 
15 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Яремчукa К.О., суддів - Гнап Д.Д.,  Сушка О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду (ухвалене суддею Гуріним Д.М. у м. Житомирі) від 26 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Житомирського окружного адміністративного суду, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, а також зобов`язати вчинити певні дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року позов задоволено.
Так, рішенням суду:
визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до пільгового стажу наступних періодів роботи з 20 листопада 1980 року по 13 квітня 1982 року, з 14 квітня 1988 року по 01 листопада 1988 року, з 01 лютого 1989 року по 04 червня 1989 року, з 05 червня 1989 року по 07 січня 1990 року, з 08 січня 1990 року по 23 травня 1991 року (01 рік 11 місяців 16 днів), військової служби з 09 листопада 1977 року по 03 листопада 1980 року (02 роки 11 місяців 25 днів) та навчання (курсів) з 02 листопада 1988 року по 31 січня 1989 року (3 місяці);
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 роботи в районах Крайньої Півночі на пільгових умовах, один рік роботи за один рік та шість місяців періоди його роботи з 20 листопада 1980 року по 13 квітня 1982 року, з 14 квітня 1988 року по 01 листопада 1988 року, з 01 лютого 1989 року по 04 червня 1989 року, з 05 червня 1989 року по 07 січня 1990 року, з 08 січня 1990 року по 23 травня 1991 року (01 рік 11 місяців 16 днів), військової служби з 09 листопада 1977 року по 03 листопада 1980 року (02 роки 11 місяців 25 днів) та навчання (курсів) з 02 листопада 1988 року по 31 січня 1989 року (3 місяці) та провести перерахунок пенсії за віком із врахуванням такого стажу його роботи, з дня звернення за перерахунком.
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у разі, якщо питання щодо призначення особі пенсії вирішується відповідно до законодавства нашої Держави і ця особа працювала на території російської федерації або на підприємстві, зареєстрованому на території російської федерації після 13 березня 1992 року, то цей стаж має враховуватися такій особі як власний страховий (трудовий стаж), незважаючи на те, що пенсійні внески сплачувалися на відповідні рахунки сусідньої держави. 
При цьому суд зазначив, що спору в частині того, що місцевість, де працював позивач, відносилась до районів Крайньої Півночі, між сторонами не існує, а тому дійшов висновку, що спірні періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до страхового стажу в пільговому обчисленні.
Короткий зміст апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано періоди трудової діяльності в районах Крайньої Півночі колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік без пільгового обчислення, оскільки відсутня інформація щодо заключення строкових трудових договорів та не надано будь-яких інших документів про роботу в районах Крайньої Півночі, які б підтверджували поширення на заявника пільг з обчислення трудового стажу.
Також апелянт стверджує, що до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, крім роботи, зараховуються й інші періоди, зокрема час проходження строкової військової служби (стаття 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») та час навчання у закладах професійної (професійно-технічної) освіти , якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців (стаття 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту»). На думку скаржника, підстави для перерахунку пенсії ОСОБА_1 відсутні, оскільки дані періоди зараховуються до пільгового стажу виключно для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах.
Окремо в апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області заява визначеного зразка про перерахунок пенсії не подавалася, а тому подана заява розглянута пенсійним органом відповідно до Закону України "Про звернення громадян".
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
Стислий виклад встановлених обставин
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та з 15 листопада 2007 року отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив зарахувати до пільгового стажу період роботи шахтарем в пільговому обчисленні один рік за півтора роки (загалом 01 рік 11 місяців 16 днів), період проходження військової служби 02 роки 11 місяців 25 днів та 3 місяці курсів навчання.
Проте Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області листами від 21 березня 2025 року та від 07 квітня 2025 року відмовило у зарахуванні до пільгового стажу згадуваних вище періодів.
Зі змісту таких листів слідує, що підставою для відмови у зарахуванні періодів трудової діяльності до страхового стажу в пільговому обчисленні слугувало те, що таке обчислення страхового стажу провадиться на підставі або трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Відмовляючи у зарахуванні до пільгового стажу позивача періоду проходження ним військової служби та періоду навчання, пенсійний орган зазначив, що до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, крім роботи, зараховуються й інші періоди, зокрема час проходження строкової військової служби (стаття 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») та час навчання у закладах професійної (професійно-технічної) освіти, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців (стаття 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту»).
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, враховує наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV), який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Отже, з 01 січня 2004 року Закон № 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.
Згідно з пунктом першим частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідно до пункту 5 розділу XV Закону № 1058-IV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
При цьому пункт 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, доповнює, що у якості документів про стаж, які передбачені вищезазначеним Порядком підтвердження наявного трудового стажу, за період роботи до 01 січня 1991 року на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген можуть надаватись договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", визначений постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1029.
Відповідно до пункту 110 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 року № 590, робота в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 1 березня 1960 року зараховується в стаж в полуторному розмірі за умови, якщо працівник мав право на пільги, встановлені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, працюючих в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
Згідно з пунктом "д" статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року "Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року № 1908-VII "Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, а саме зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах строком на три роки.
Пунктом третім постанови Ради Міністрів СРСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 01 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01 березня 1960 року за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Згідно з пунктами 1, 2 розділу 1 Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати Президії Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 16 грудня 1967 року № 530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" і від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.
Системний аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин:
1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях;
2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
При цьому основним документом, який підтверджує факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, є трудова книжка. Водночас ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема архівними довідками.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 266/258/16-а та з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають врахуванню.
Так, встановленими у цій справі обставинами підтверджується те, що записи у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та записи у трудовій книжці серії НОМЕР_2 містять відомості про роботу позивача в районах Крайньої Півночі у періоди з 20 листопада 1980 року по 13 квітня 1982 року, з 14 квітня 1988 року по 01 листопада 1988 року, з 01 лютого 1989 року по 04 червня 1989 року, з 05 червня 1989 року по 07 січня 1990 року, з 08 січня 1990 року по 23 травня 1991 року.
Також записи у військовому квитку серії НОМЕР_1 та записи у трудовій книжці серії НОМЕР_2 свідчать про те, що ОСОБА_1 проходив військову службу в рядах радянської армії у період з 09 листопада 1977 року по 03 листопада 1980 року в районах Крайньої Півночі.
Окрім того, період навчання позивача на курсах кочегарів, підривників з 01 листопада 1988 року по 22 листопада 1988 року та з 23 листопада 1988 року по 31 січня 1989 року підтверджено записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 ; також зазначено, що навчання проводилось у Білібенському учбово-курсовому комбінаті.
В свою чергу, Білібенський район з центром у м. Білібіно Чукотського автономного округу віднесений до районів Крайньої Півночі на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1029.
Оскільки трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи особи, і внесені до неї записи свідчать про роботу позивача, проходження військової служби та навчання в районах Крайньої Півночі, тому доводи апелянта про ненадання позивачем інформації щодо заключення строкових трудових договорів та ненадання будь-яких інших документів про роботу в районах Крайньої Півночі є необґрунтованими та такими, що створюють для позивача непропорційні перешкоди у реалізації права на пенсійне забезпечення.
Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що для підтвердження стажу роботи в районах Крайньої Півночі достатнім є подання одного із документів: трудової книжки, письмового трудового договору або відповідної довідки.
З огляду на те, що періоди роботи позивача, проходження ним військової сулужби та навчання в районах Крайньої Півночі підтверджуються записами у трудовій книжці та у військовому квитку, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зарахування періодів роботи позивача з 20 листопада 1980 року по 13 квітня 1982 року, з 14 квітня 1988 року по 01 листопада 1988 року, з 01 лютого 1989 року по 04 червня 1989 року, з 05 червня 1989 року по 07 січня 1990 року, з 08 січня 1990 року по 23 травня 1991 року (01 рік 11 місяців 16 днів), періоду проходження військової служби з 09 листопада 1977 року по 03 листопада 1980 року (02 роки 11 місяців 25 днів), а також періоду навчання на курсах з 02 листопада 1988 року по 31 січня 1989 року до страхового стажу із застосуванням пільгового коефіцієнта один рік за один рік і шість місяців.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Окрім того, частина перша статті 2 та частина четверта статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, що полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Колегія суддів переконана, що оскаржуване у цій справі судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги, які були підставою для відкриття апеляційного провадження, не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновки суду першої інстанції по суті справи, а тому не приймаються судом як належні.
Водночас слід врахувати, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23).
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, немає потреби давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що не дає підстав вважати оскаржуване рішення помилковим.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, тому з урахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції (частина 1 статті 329, стаття 331 Кодексу адміністративного судочинства України). 

Суддя-доповідач	 		Яремчук К.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гнап Д.Д.    Сушко О.О.