Справа № 208/1041/26
Провадження № 2/204/3155/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
У С Т А Н О В И В:
27 січня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду, із позовом до відповідачки ОСОБА_2 із вимогами про визнання права власності на мопед РМЗ – 1.413, заводський номер 47393, 1991 року випуску (а. с. 1-4 та на звороті).
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15 березня 1991 року його батько ОСОБА_3 придбав у магазині з продажу мопедів та велосипедів, за 365 рублів, мопед РМЗ – 1.413, заводський номер 47393, 1991 року випуску. Вказує, що на час придбання мопеду (1991 рік) він не підлягав державній реєстрації, оскільки має об`єм двигуна 45,4 см3, а реєстрації підлягали всі транспортні засоби з робочим об`ємом двигуна не менше 49,8 см3. Стверджує, що вказаний мопед батько подарував йому на 18 років, як звичайну рухому річ, яка не потребує державної реєстрації. Зазначає, що тривалий час він не користувався мопедом (стояв у гаражі), а наразі він йому став необхідний для пересування, але зі зміною законодавства він не може його використовувати, оскільки він наразі підлягає державній реєстрації. Стверджує, що для державної реєстрації транспортного засобу його попередньо необхідно дослідити органом, що проводить експертне дослідження, з цих підстав він звернувся до Дніпропетровського науково-дослідного експертного криміналістичного центру, але отримав відмову у проведенні такого дослідження, тому що в нього немає документа, який підтверджує його право власності на цей мопед. Натомість, зазначає, що підтвердженням його права власності на даний мопед є те, що у нього безпосередньо є сам мопед та всі документи, які згідно з діючим на 1991 рік законодавством видавалися покупцю мопеда, державна реєстрація якого не передбачалася. Вважає, що оскільки мопед був придбаний у період, коли при його придбанні був відсутній обов`язок проводити його державну реєстрацію та відповідно не видавалися такі документи, які були б підставою для такої реєстрації, єдиним способом здійснити його реєстрацію є судове рішення, в якому буде підтверджено, хто є його власником. Разом з цим, зазначає, що його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому відповідачкою, яка могла б (теоретично) оспорити його право власності, він вказав матір. Вказує, що оскільки, наразі є перешкоди у реалізації його права власності (користуванні належним йому майном), він вимушений звернутися до суду з вказаними позовом за захистом свого права власності, тому прохає суд визнати за ним право власності на мопед РМЗ – 1.413, заводський номер 47393, 1991 року випуску.
01 квітня 2026 року дана справа надійшла на адресу Чечелівського районного суду міста Дніпра за підсудністю Заводського районного суду міста Кам`янського (а. с. 54).
Ухвалою суду від 13 квітня 2026 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 57).
16 квітня 2026 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 13 квітня 2026 року, позивачем усунуто (а. с. 59-61).
Ухвалою суду від 22 квітня 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 78), копія якої надіслана учасникам справи 22 квітня 2026 року за вихідним № 1666/26-вих/2/204/3155/26 (а. с. 79).
28 квітня 2026 року на адресу суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 про визнання позову (а. с. 82).
Станом на день розгляду справи клопотань про її розгляд у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що у позивача є мопед РМЗ – 1.413, заводський номер 47393, 1991 року випуску (а. с. 10-28).
Відповідно до звіту про оцінку рухомого майна ПП «Бюро експертної оцінки» від 14 квітня 2026 року (а. с. 68-77 та на звороті) ринкова вартість мопеда РМЗ – 1.413, заводський номер 47393, 1991 року випуску, робочий об`єм двигуна 45,4 см3, станом на дату оцінки, становить 6 003 гривні, без урахування ПДВ.
З копії свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_1 , що видано повторно 06 серпня 2025 року (а. с. 32) вбачається, що його батьком є  ОСОБА_3 , матір`ю – ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 05 лютого 2007 року (а. с. 38).
З відповіді Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України № 19/104/2-47620-2025 від 22 жовтня 2025 року (а. с. 42-43) убачається, що позивач за власним бажанням звернувся до експертної установи із заявою про проведення експертного дослідження транспортного засобу мопеду РМЗ – 1.413, заводський номер НОМЕР_3 , 1991 року випуску, для наступної реєстрації в сервісному центрі МВС, але останньому у проведенні такого дослідження було відмовлено, зокрема з тих підстав, що ним не надано обов`язкових документів передбачених Порядком № 1388 (права власності на транспортний засіб).
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Так, абзацом 3 частини 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Отже, позов про визнання права власності є способом захисту вже існуючого права, а не підставою для його набуття чи підтвердження за відсутності спору про право.
Судом установлено, що позивач посилається на те, що спірний мопед був придбаний його батьком у 1991 році та в подальшому подарований йому як рухома річ, яка на той час не підлягала державній реєстрації.
Разом із цим, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту переходу до нього права власності на спірний транспортний засіб саме у порядку дарування.
Відповідно до вимог ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен був бути нотаріально посвідчений. 
Водночас позивач зазначає, що вартість мопеда на час його придбання становила 365 рублів, а тому нотаріальне посвідчення такого договору не вимагалося.
Натомість суд зазначає, що сам по собі факт володіння річчю та наявність документів на неї не є безумовним підтвердженням виникнення права власності у позивача, оскільки відповідно до статей 4, 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
При цьому суд враховує те, що позивач не зазначає про наявність спору щодо права власності на спірний мопед, а відповідачка фактично не оспорює права позивача на володіння ним.
Верховний Суд у своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 300/113/17 вказав на те, що визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення, оскільки суд зобов`язаний перевірити наявність правових підстав заявлених вимог та не вправі ухвалювати рішення у штучному спорі, який не спрямований на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права.
Посилання позивача на необхідність отримання судового рішення для подальшої державної реєстрації транспортного засобу не свідчить про наявність підстав для застосування способу захисту, передбаченого статтею 392 ЦК України.
Суд зазначає, що судове рішення не може підміняти собою адміністративну процедуру державної реєстрації транспортного засобу та використовуватись як спосіб створення доказу права власності за відсутності спору про право.
Відповідно до пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі документів, що підтверджують правомірність їх придбання, ввезення, митного оформлення або переобладнання.
Водночас наведений Порядок не передбачає можливості звернення до суду із самостійною вимогою про визнання права власності виключно з метою подальшого проходження процедури державної реєстрації транспортного засобу.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 вказала на те, що судове рішення про визнання права власності не породжує права власності, а лише підтверджує раніше набуте право за наявності спору про право або невизнання такого права іншими особами. 
При цьому звернення до суду з метою отримання рішення як правовстановлюючого документа для подальшої державної реєстрації права власності не відповідає належному способу судового захисту.
Суд зазначає, що звернення до суду з позовом про визнання права власності є належним способом захисту лише за наявності спору про право або невизнання права іншими особами, а не для підтвердження юридичних фактів чи усунення труднощів адміністративного характеру.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 127/23136/18 та від 03 червня 2020 року у справі №161/9959/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 вказала, що судове рішення про визнання права власності не породжує права власності, а лише підтверджує раніше набуте право за наявності спору про право або невизнання такого права іншими особами. При цьому звернення до суду з метою отримання рішення як правовстановлюючого документа для подальшої державної реєстрації права власності не відповідає належному способу судового захисту.
З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту переходу до нього права власності на спірний транспортний засіб саме у порядку дарування, приймаючи до уваги те, що до сервісного центру МВС України із заявою про реєстрацію транспортного засобу він не звертався й відповідно відмови у такій реєстрації не отримував, зважаючи на те, що ним не доведено наявності порушення, невизнання або оспорювання його права власності, а заявлені вимоги фактично спрямовані на отримання судового рішення для подальшого проходження процедури державної реєстрації транспортного засобу, суд доходить переконливого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 279, 354 ЦПК України, -
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання права власності на мопед – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя          А.І. Приваліхіна