Справа № 488/4822/25
Провадження № 2/466/2652/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 травня 2026 року м. Львів
Шевченківський районний суд м. Львова
в складі: головуючий суддя Едер П. Т.
секретар с/з Якубів І. О.
з участю: представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
в с т а н о в и в:
08 квітня 2026 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова за підсудністю із Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, у якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача, яким є ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКС» заборгованість за договором позики у сумі 35735 грн.; стягнути з відповідача, яким є ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКС» витрати зі сплати судового збору у сумі 2423,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.
Стислий виклад позиції позивача.
Обґрунтування позивача.
Між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ГЕЛЕКС" (23.06.2025 року назву було змінено на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК «ГЕЛЕКС») та ОСОБА_2 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №128207 від 16.12.2019 року в електронній формі. 
ТОВ «ФК «ГЕЛЕКС» було фінансовою установою, яке здійснювало діяльність на ринку фінансових послуг.
Відповідно до положень укладеного Договору позики Позикодавець надає Позичальнику позику (надалі за текстом іменується «позика в усі відмінках, Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Позивач зазначає, що він не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів Позичальникам, Позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС".
ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") є компанією, що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") надавало ТОВ ФК Гелексі послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 7000 грн.
В результаті платіжної операції ініційованої Позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів в розмірі позики була перерахована на картковий рахунок вказаний Позичальником при укладанні Договору позики, що підтверджується відповідною довідкою.
На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 7000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності.
Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%.
Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк.
Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 35735 грн., з яких: 
- 7000 грн. - заборгованість за позикою; 
- 28735 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Обґрунтування заперечень відповідача.
28 січня 2026 на адресу суду через систему «Електронний суд» поступив відзив представника відповідача адвоката Бердара С. В., у якому просить відмовити у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_2 в частині стягнення 28 965,67 грн.
У відзиві зазначає, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача 35 735 грн заборгованості за Договором позики. Відповідно до Розрахунку заборгованості, вказана сума боргу складається з: 7 000 грн - сума позики; 104,3 грн - проценти за користування позикою; 28 630, 7 грн - комісія за користування позикою; 466,8 грн - загальна сума пені, зокрема 214,02 грн пені за тілом кредиту, 1,11 грн пені за процентами та 251,67 грн пені за комісією.
Відповідач не погоджується з розміром нарахованих та заявлених до стягнення процентів та комісією за користування кредитом.
Щодо процентів за користування кредитом представник відповідача зазначає наступне. З розрахунку заборгованості вбачається, що 104,3 грн процентів за користування позикою нараховано за такі періоди: 21 грн - за період з 16.12.2019 по 14.01.2021; 83,3 грн - за період 15.01.2020 по 12.05.2020. Згідно з п. 4.3. Договору позики, проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно. Враховуючи, що пп.1.1.5. Договору позики визначено строк повернення позики 14.01.2020, нарахування позивачем процентів після спливу вказаного строку є незаконним. Відтак у стягненні процентів за період з 15.01.2020 по 12.05.2020 (у розмірі 83,3 грн. слід відмовити.
Щодо комісії за користування кредитом. Як зазначено вище, Договором позики встановлена плата за користування позикою у вигляді комісії: у розмірі 1,69% в день від початкового розміру позики (пп. 1.1.2.2); у розмірі 3,0% в день від суми позики у разі прострочення терміну платежу (п.5.3). Згідно з Розрахунком заборгованості, позивачем нараховано 28 630, 7 грн комісії за користування позикою, зокрема: 3 430, 7 грн за період з 16.12.2019 по 13.01.2020 за ставкою 1,69% в день (щомісячний платіж складав 118,3 грн); 25 200 грн за період 14.01.2020 по 12.05.2020 за ставкою 3 % в день (щомісячний платіж складав 210 грн). Умовами Договору позики передбачено сплату позичальником комісії за користування позикою у розмірі 1,69% в день від початкового розміру позики. Однак, у Договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надавались відповідачу та за які кредитодавцем встановлена щоденна комісія за користуванням позикою. Своєю чергою, позивач не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, на думку представника відповідача підпункт 1.1.2.2. Договору позики, яким встановлена плата за користування позикою у вигляді комісії, що складає 1,69% в день від д початкового розміру позики є нікчемним, а вимога про стягнення комісії у розмірі 3 430, 7 грн за період з 16.12.2019 по 13.01.2020, нарахованої на підставі такого положення - необґрунтованою.
Також позивачем, на підставі п. 5.3 Договору позики, нараховано відповідачу 25 200 грн комісії за період 14.01.2020 по 12.05.2020 за ставкою 3% в день (щомісячний платіж складав 210 грн). Власне п. 5.3. Договору позики встановлено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Зі змісту вказаного пункту Договору випливає, що комісійна винагорода в розмірі 3,0% від суми позики за кожний день прострочення є мірою відповідальності позичальника за прострочення термінів платежів за позикою. Сторона відповідача наголошує, що цей пункт розташований в розділі договору, що регулює відповідальність сторін («5. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН»). За своєю правовою природою підвищена комісійна винагорода в розмірі 3,0% від суми позики за кожний день прострочення, передбачена п. 5.3. Договору позики, охоплюється визначенням пені. Водночас п. 5.4 Договору позики вже передбачено сплату позичальником пені у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми Заборгованості. Позивачем, відповідно до цього пункту Договору, нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 466,8 грн. 
Таким чином, вимога про сплату 25 200 грн комісії, нарахованої за період 14.01.2020 по 12.05.2020 за ставкою 3 % в день, не підлягає задоволенню.
28 січня 2026 на адресу суду через систему «Електронний суд» поступила відповідь на відзив представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» Рудзей Ю. В., у якій просить позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити в повному обсязі. 
Зазначає, що позивач ознайомившись з відзивом на позовну заяву, вважає за необхідне зазначити наступне.
Щодо періоду нарахування процентів по комісії, представник позивача зазначає наступне. У розділі «5. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН» наявний пункт 5.3: у випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення Відповідно до п. 4.3 Договору, Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно. Отже, Договором встановлено: проценти за користування позикою - пункт 1.1.2.1.; комісійна винагорода - пункт 1.1.2.2.; підвищену комісійну винагороду - пункт 5.3. З розрахунку заборгованості, вбачається, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщено з розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Отже, кредитним договором було передбачено комісію як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення.
Щодо законності нарахування комісії, сторона позивача зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача у встановлений договором строк не погашено. На час укладення договору до послуг, що надавалися кредитором, положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», можуть бути застосовані до відносин споживчого кредитування виключно у частині, що не суперечить Закону України. «Про споживче кредитування». Тобто, за наявності узгоджень між кредитором та позичальником умов договору з нарахування та виплати процентів та комісії, такі суми підлягали відшкодуванню за рахунок особи, що отримала в користування кредитні кошти. Тому, попередньо ознайомившись з умовами кредитування та підписавши за наведеними умовами договір, Відповідач, як позичальник не лише погодив, а й прийняв до виконання, узгоджені ним з кредитодавцем умови зобов`язання, зокрема щодо тіла кредиту з нарахуванням на нього фіксованої ставки процентів за користування кредитом та сплатою комісії з суми кредиту. Тому відмова у стягненні цих платежів, не відповідає нормам матеріального права, оскільки тоді не буде враховано право кредитодавця при визначенні підстав та порядку нарахування комісії, керуватися положеннями пунктів 1-1 та 4 частини 1 статті 1 Закону «Про споживче кредитування», за якими договір про споживчий кредит це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. При тому загальними витратами за споживчим кредитом є витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Отже, умовами Договору позики, нарахування та сплата комісії визначена сторонами кредитування та безпосередньо узгоджена з позичальником шляхом підписання Договору позики, а тому платежі за комісією на думку позивача правомірно включені до заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача.
02 лютого 2026 на адресу суду через систему «Електронний суд» поступили заперечення представника відповідача адвоката Бердара С. В., у яких просить відмовити у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_2 в частині стягнення 28 965,67 грн.
Процесуальні дії суду по справі.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2026 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.
Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» Рудзей Ю. В. у судове засідання не з`явився, до поданої позовної заяви долучив заяву про розгляд справи без участі позивача, у якій просив розглянути справу без участі представника позивача, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
У судовому засіданні представник відповідача адвокат Бердар С. В. просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 28 965,67 грн., надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та запереченнях. А також просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн.
Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідженими письмовими доказами у справі встановлено, що Між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ГЕЛЕКС" (23.06.2025 року назву було змінено на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК «ГЕЛЕКС») та ОСОБА_2 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №128207 від 16.12.2019 року в електронній формі. 
Відповідно до положень укладеного Договору позики Позикодавець надає Позичальнику позику, Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів Позичальникам, Позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС".
ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") є компанією, що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") надавало ТОВ ФК Гелексі послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 7000 грн.
В результаті платіжної операції ініційованої Позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів в розмірі позики була перерахована на картковий рахунок вказаний Позичальником при укладанні Договору позики, що стверджується відповідною довідкою.
На підставі зазначеного вище договору Позичальнику ОСОБА_2 надано грошові кошти в якості позики у сумі 7000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності.
Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%.
Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед позивачем на дату подання позову складає 35735 грн., з яких: 7000 грн. - заборгованість за позикою; 28735 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.
У ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ст. 207 ЦК України).
Відповідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі
При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Згідно зі ст.11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст.12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Ч.1 ст.634ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до ч.1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Щодо стягнення заборгованості з відповідача суми заборгованості за процентами суд приходить до такого висновку.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Отже для належного виконання договірних зобов`язань необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитним коштами, а прострочення виконання зобов`язань є їх порушенням.
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Тобто, сторони погодили порядок і строки повернення кредиту, загальну вартість позики.
Доказів того, що в подальшому сторонами було пролонговано вказаний договір матеріали справи не містять.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Строк кредитування встановлено до 14 січня 2020 року.
Тому, суд не погоджується із наведеним позивачем в позовній заяві розрахунком заборгованості за процентами за вказаним договором позики, виходячи з наступного.
Як установлено вище, за умовами укладеного між сторонами договору відповідач отримав кошти, та зобов`язувався повернути такі у повному обсязі у визначений договором строк, а саме до 14 січня 2020 року.
Отже, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, позикодавець відповідно до положень статті 1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 14 січня 2022 року, після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Указане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12; від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
Таким чином, оскільки договором надання грошових коштів у позику №128207 від 16.12.2019 року визначений строк повернення позики (термін кредитування) – 14 січня 2020 року, то саме протягом даного строку позивач ТОВ «ФК «Гелексі» мало право нараховувати відповідачу ОСОБА_2 передбачені цим договором відсотки та комісії.
Однак, позивач ТОВ «ФК «Гелексі», продовжував нарахування відсотків за договором позики №128207 від 16.12.2019 року і після закінчення строку його дії, тобто після 14.01.2020 року, внаслідок чого розмір заборгованості за відсотками є неправомірним та не відповідає вимогам ст. 1050 ЦК України та правовим позиціям Верховного Суду.
Таким чином, станом на 14 січня 2020 року згідно розрахунку заборгованості, долученого представником позивача, борг відповідача становить 10 451,70 грн, з яких 7 000,00 грн – заборгованість за позикою, 21,00 грн – заборгованість за відсотками, 3 430,70 грн – заборгованість за комісією за обслуговування кредиту.
Крім того, щодо стягнення з відповідача заборгованості по оплаті комісії за обслуговування кредиту, суд вважає за доцільне зазначити наступне.
Згідно з Розрахунком заборгованості, позивачем нараховано 28 630, 7 грн комісії за користування позикою, зокрема: 3 430, 7 грн за період з 16.12.2019 по 13.01.2020 за ставкою 1,69% в день (щомісячний платіж складав 118,3 грн); 25 200 грн за період 14.01.2020 по 12.05.2020 за ставкою 3 % в день (щомісячний платіж складав 210 грн). 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного Банку України постановою від 08.06.2017 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит).
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.09.2019 справа № 186/1333/16-ц, провадження № 61-27618св18, викладено правовий висновок про те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Так, Верховний Суд у постанові від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16 дійшов висновку, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі N 204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Судом встановлено, що умовами Договору позики передбачено сплату позичальником комісії за користування позикою у розмірі 1,69% в день від початкового розміру позики. Однак, у Договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надавались відповідачу та за які кредитодавцем встановлена щоденна комісія за користуванням позикою. Позивачем не надано доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Враховуючи, що позивач як позикодавець не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні Договору позики та додаткових угод, то положення Договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 в справі № 216/7637/21 (провадження № 61-5692св23).
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі N 359/12165/14-ц (провадження N 61-13417св21)).
Частинами 2, 3ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18, ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п. 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною 4 ст.42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Таким чином, підпункт 1.1.2.2. Договору позики, яким встановлена плата за користування позикою у вигляді комісії, що складає 1,69% в день від початкового розміру позики є нікчемним, а вимога про стягнення комісії у розмірі 3 430, 7 грн за період з 16.12.2019 по 13.01.2020, нарахованої на підставі такого положення необґрунтованою.
Суд приходить до висновку про неправомірність нарахування комісій та про відмову в стягненні такої складової заборгованості.
Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ФК «Гелексі» підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 7021,00 грн, з яких 7 000 грн – заборгованість за позикою, 21 грн – заборгованість за відсотками.
Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.
В силу дії ч. 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, виходячи з принципу пропорційності, розрахунок судового збору, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача виглядає наступним чином: 7021,00 х 2423,00 : 35735 = 476,05 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
У судовому розгляді представник відповідача щодо стягнення з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. заперечив та просив зменшити до 2000,00 грн., оскільки заявлений розмір не відповідає критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
На підтвердження витрат на правову допомогу, представник позивача до позовної заяви надав договір про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, Акт № 128207 наданих послуг правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року від 01 вересня 2025 року, згідно якого вартість виконаних робіт визначена в сумі 5000,00 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Згідно з ч.1 п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України).
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини (постанова ВС від 16.02.2023 у справі № 824/9/22 (провадження № 61-11644ав22).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи критерій розумності розміру, виходячи з конкретних обставин справи – віднесення справи до категорії малозначних, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та значення справи для сторін, виходячи з принципів пропорційності, співмірності, розумності, суд дійшов висновку не присуджувати позивачу на користь якого ухвалено судове рішення, всі витрати на професійну правничу допомогу, що заявлені до стягнення.
Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ураховуючи малозначність та типовість справи, обсяг та характер наданих послуг та виконаних робіт, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі є завищеними, враховуючи категорію справи та час, який захисник міг би потратити на підготовку матеріалів, а також того, що представник позивача не з`являвся в судові засідання, а тому в цій частині заявлених вимог слід стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн, що буде співрозмірним, на думку суду, з ринковими цінами адвокатських послуг, та складністю вказаної цивільної справи.
Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», код ЄДРПОУ 41229318 заборгованість за договором позики у сумі 7021,00 грн. (сім тисяч двадцять одна гривня 00 копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», код ЄДРПОУ 41229318 судовий збір у сумі 476,05 грн. (чотириста сімдесят шість гривень 05 копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», код ЄДРПОУ 41229318 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).
В задоволенні решти вимог - відмовити.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», ЄДРПОУ 41229318, місцезнаходження: 01054, м. Київ, вул. Липинського В`ячеслава, 10/1.
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення складено 04.05.2026 року.
  Суддя	  	 П.  Т.  Едер