Єдиний унікальний номер справи № 757/5761/23-ц
Провадження № 22-ц/824/1052/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної адміністрації залізничного транспорту України, третя особа акціонерне товариство «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

13 лютого 2023 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року у справі позов ОСОБА_1 до Державної адміністрації залізничного транспорту України задоволено частково. Позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення суду у частині поновлення на посаді, однак його права не були поновленні - відповідач не виконує судового рішення.
Враховуючи викладене, позивач, враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог від 30 листопада 2024 року, просив судстягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року у справі № 757/16460/16-ц щодо поновлення позивача на посаді, починаючи з 19 серпня 2017 року по 02 грудня 2024 року, який підлягає стягненню з Державної адміністрації залізничного транспорту України у розмірі 1 174 304, 31 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 16 травня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
14 жовтня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
18 листопада 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшли заперечення на відзив.
Станом на день розгляду справи відзив від третьої особи на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 09 квітня 2026 року, з`явилися представник позивача - ОСОБА_2., який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити; представник відповідача - Редевич О. М., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Третя особа у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи належним чином повідомлялася, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавала.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, оскільки правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України є АТ «Українська залізниця», до якого з моменту державної реєстрації перейшли права та обов`язки відповідача; позивач був обізнаний про наявність правонаступництва, однак не заявляв клопотань про заміну відповідача або залучення співвідповідача; визначення відповідача є правом позивача, водночас встановлення належності відповідача є обов`язком суду; за встановлення факту пред`явлення позову до неналежного відповідача суд відмовляє у задоволенні позову; надані сторонами докази у їх сукупності не підтверджують наявності підстав для задоволення заявлених вимог.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання апелянта на судові рішення, ухвалені в інших справах, зокрема рішення Київського апеляційного суду, не можуть бути враховані під час вирішення даної справи. Такі судові рішення постановлені за інших фактичних обставин та в межах інших правовідносин. Відповідно до вимог чинного законодавства вони не мають преюдиціального значення та не є обов`язковими для застосування як прецедент у цій справі.
Крім того, суд звертає увагу, що кожна справа підлягає вирішенню з урахуванням її конкретних фактичних обставин та наданих сторонами доказів. Сам по собі зовнішній характер схожості правовідносин не свідчить про їх тотожність та не зумовлює необхідності ухвалення аналогічного судового рішення.
В той же час відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що між ОСОБА_1 , Державною адміністрацією залізничного транспорту України та Акціонерним товариством «Українська залізниця» вже тривалий час існують спірні правовідносини, пов`язані з виконанням рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року у справі № 757/16460/16-ц про поновлення позивача на роботі та стягненням середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення.
Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді у Державній адміністрації залізничного транспорту України.
У подальшому питання правонаступництва у спірних правовідносинах вже було предметом судового розгляду.
Зокрема, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року у справі № 757/16460/16-ц було замінено сторону виконавчого провадження з Державної адміністрації залізничного транспорту України на її правонаступника - ПАТ «Українська залізниця».
Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 757/16460/16-ц, провадження № 61-12158св19, зазначену ухвалу залишено в силі та зроблено правовий висновок про те, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» є універсальним правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України, а момент виникнення такого правонаступництва пов`язується з датою державної реєстрації товариства - 21 жовтня 2015 року.
Верховний Суд у вказаній постанові прямо зазначив, що після створення ПАТ «Українська залізниця» усі права та обов`язки Державної адміністрації залізничного транспорту України перейшли до правонаступника, а подальші реорганізаційні процедури не можуть впливати на права та інтереси кредиторів.
Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 757/16460/16-ц вже розглядався спір між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Українська залізниця» щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відмовити. 
У зазначеній постанові апеляційний суд виходив із того, що саме Акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України у спірних правовідносинах, а також зазначав, що у виконавчому провадженні щодо стягнення середнього заробітку боржника вже було замінено з Державної адміністрації залізничного транспорту України на ПАТ «Українська залізниця».
Таким чином, на момент звернення позивача з даним позовом існувала сформована та послідовна судова практика у спорах між цими ж учасниками, відповідно до якої саме Акціонерне товариство «Українська залізниця» визнавалося правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України у правовідносинах, що виникли з рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки належним суб`єктом спірних правовідносин є саме Акціонерне товариство «Українська залізниця» як універсальний правонаступник Державної адміністрації залізничного транспорту України.

Водночас у даній справі ОСОБА_1 пред`явив позов саме до Державної адміністрації залізничного транспорту України, визначивши її відповідачем у спірних правовідносинах.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статтях 12, 13 ЦПК України, саме позивач визначає предмет та підстави позову, а також коло осіб, до яких він вважає за необхідне пред`явити позовні вимоги.
Разом з тим, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідача є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідача та обґрунтованості заявлених вимог є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Судом першої інстанції встановлено, що питання правонаступництва у спірних правовідносинах та належності АТ «Українська залізниця» як особи, до якої перейшли права та обов`язки Державної адміністрації залізничного транспорту України, вже було предметом судового розгляду, у тому числі Верховного Суду.
Незважаючи на це, позивач не заявляв клопотання про заміну відповідача належним відповідачем або про залучення АТ «Українська залізниця» як співвідповідача та наполягав на розгляді спору саме щодо Державної адміністрації залізничного транспорту України.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач вправі самостійно визначати коло відповідачів у справі, однак пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько