ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/8512/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:
Офісу Генерального прокурора - Цимбалістого Т.О.,
Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Парус-Ріелті» - Василенко А.В.,
Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Юрченка Ю.В., Шумінської Ю.,Ю.,
Київської міської ради - не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 (у складі колегії суддів: Корсак В.А. (головуючий), Алданова С.О., Євсіков О.О.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 (суддя Мандриченко О.В.)

у справі № 910/8512/18
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Парус-Ріелті»
до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Київської міської ради,
про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Парус-Ріелті» (далі - ТОВ «Парус-Ріелті») звернулося до суду з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент комунальної власності м. Києва) про зобов`язання відповідача укласти з ним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 875,8 кв. м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 26, літ. «А». 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Департамент комунальної власності м. Києва безпідставно ухиляється від укладання з позивачем договору купівлі-продажу нежитлових приміщень (об`єкта приватизації), у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.
Правовою підставою позову позивач визначив норми частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», абзац 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 позов задоволено повністю. Зобов`язано Департамент комунальної власності м. Києва укласти з ТОВ «Парус-Ріелті» договір купівлі-продажу нежитлових приміщень у редакції, наведеній у резолютивній частині рішення.
Керівник Подільської окружної прокуратури міста Києва (далі - прокурор), не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав в інтересах держави в особі Київської міської ради апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити; витребувати від ТОВ «Парус-Ріелті» об`єкти нерухомо майна загальною площею 875,8 кв. м, а саме нежитлові приміщення № 1-92 (в літ. «А»), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 26, на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Також в апеляційній скарзі було заявлено клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 прокурору поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі №910/8512/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора, поданої в інтересах держави в особі Київської міської ради, на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8512/18.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Київську міську раду, в інтересах якої звернувся прокурор.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 залишено без змін.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у квітні 2026 року Заступник керівника Київської міської прокуратури подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постановлені у справі судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 910/8512/18 за касаційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.06.2026.
ТОВ «Парус-Ріелті» та Департамент комунальної власності м. Києва подали заперечення проти відкриття касаційного провадження (розглянуті при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження), а також відзиви на касаційну скаргу, в яких, посилаючись на правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
Крім того, ТОВ «Парус-Ріелті» у відзиві на касаційну скаргу навело попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач планує понести під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, розмір яких становить 50 000,00 грн. Всі докази щодо понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду та подано окрему заяву про відшкодування витрат.
Київська міська рада свого представника в судове засідання не направила.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв учасників справи щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є їхнім правом, а не обов`язком, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника Київської міської ради.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Офісу Генерального прокурора та представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Київської міської ради від 23.03.2017 № 33/2255 «Про внесення змін до додатка 1 до рішення Київської міської ради від 31 березня 2011 року № 100/5487 «Про Програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва» включено до програми приватизації комунального майна територіальної громади м. Києва нежилі приміщення площею 892 кв. м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 26, літ. «А», шляхом їх викупу ТОВ «Парус Ріелті» (пункт 196 додатку до рішення).
12.05.2017 ТОВ «Парус Ріелті» подало до Департаменту комунальної власності м. Києва заяву про приватизацію з метою реалізації права на приватизацію нежилих приміщень площею 892,0 кв. м за наведеною адресою.
Відповідно до наказу Департаменту комунальної власності м. Києва від 12.05.2017 № 7/1-пр заяву ТОВ «Парус Ріелті» про приватизацію зазначеного об`єкта зареєстровано та присвоєно заяві реєстраційний № 6.
26.05.2017 Департаментом комунальної власності м. Києва прийнято наказ № 27/2-пр про проведення приватизації шляхом викупу ТОВ «Парус Ріелті» нежитлових приміщень площею 892,0 кв. м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 26, літ. «А».
18.08.2017 Департаментом комунальної власності м. Києва прийнято наказ № 22-пр, яким внесено зміни до наказу від 26.05.2017 № 27/2 у частині площі об`єкта приватизації, а саме слова та цифри «нежитлових приміщень площею 892,0 кв. м» замінено словами та цифрами «нежитлових приміщень площею 875,8 кв.м».
29.09.2017 відповідачем прийнято наказ № 31/3-пр, яким затверджено висновок про вартість об`єкта приватизації - нежитлових приміщень площею 875,8 кв. м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 26, літ. «А».
11.05.2018 ТОВ «Парус Ріелті» звернулося до Департаменту комунальної власності м. Києва з листом від 11.05.2018 № 237/05 з проханням закінчити процедуру приватизації та укласти договір купівлі-продажу.
У листі від 14.05.2018 № 062/11/13-4424 Департамент комунальної власності м. Києва повідомив ТОВ «Парус Ріелті», що 07.03.2018 набрав чинності Закон України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна», тому з огляду на пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону Департамент не має можливості вжити заходи щодо завершення процедури приватизації шляхом викупу зазначеного об`єкта, розпочатої відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
ТОВ «Парус Ріелті» у листі від 22.06.2018 № 241/06 повідомило Департамент комунальної власності м. Києва, що на підставі узгодженої документації, керуючись вимогами Закону України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна» та нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК), товариство розробило проєкт договору купівлі-продажу, викладений як єдиний документ, який просило узгодити та підписати.
Департамент комунальної власності м. Києва у листі від 26.06.2018 № 062/11/13-5853 повідомив ТОВ «Парус Ріелті», що проєкт договору купівлі-продажу ними було отримано, але зважаючи, що 07.03.2018 набрав чинності Закон України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна», Департамент не має можливості вжити заходи щодо завершення процедури приватизації шляхом викупу зазначеного об`єкта, розпочатої відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
ТОВ «Парус Ріелті» звернулося до суду із позовом, у якому просило зобов`язати Департамент комунальної власності м. Києва укласти з ним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, у редакції, наведеній у позовній заяві, оскільки між сторонами фактично досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, сторони знаходилися на стадії оформлення договору, що відповідно до абз. 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна» є підставою для його укладення за правилами Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Департамент комунальної власності м. Києва проти позову заперечив і просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що у даному випадку застосуванню підлягають положення Закону України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна», у статті 15 якого визначено, що об`єкти малої приватизації продаються виключно на електронних аукціонах.
Суд першої інстанції позов задовольнив та мотивував таке рішення тим, що між сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу і сторони знаходилися на стадії оформлення відповідного договору, тому у Департаменту комунальної власності м. Києва були відсутні правові підстави для відмови позивачу в укладенні договору купівлі-продажу.
Рішення суду першої інстанції оскаржив прокурор, подавши до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу в інтересах держави в особі Київської міської ради, яку обґрунтував таким, зокрема;
- станом на 07.03.2018 сторони не узгодили істотні умови договору, що підтверджується технічним звітом ТОВ «Київське бюро технічної інвентаризації», який був виданий лише 23.03.2018, отже до цієї дати не було юридичних підстав для завершення процедури приватизації;
- об`єкт приватизації був реалізований за заниженою ціною; за висновком експерта від 17.10.2024 № СЕ-19/111-12/43 809-ЕК реальна ринкова вартість приміщень становила 84 001 920,00 грн, тоді як договір купівлі-продажу було укладено лише за 20 557 200,00 грн, що призвело до значних матеріальних втрат для територіальної громади міста Києва, що є порушенням вимог закону щодо ефективного управління комунальним майном;
- суд першої інстанції неповно дослідив докази, подані Департаментом комунальної власності м. Києва, та, зобов`язавши відповідача укласти з позивачем договір купівлі-продажу, залишив поза увагою обставини того, що на час набрання чинності Законом України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна» процедура приватизації спірного майна не була завершена; при цьому суд не врахував експертні висновки щодо значного заниження вартості майна, що є суттєвим для визначення обґрунтованості позовних вимог;
- внаслідок проведення процедури приватизації з порушенням вимог закону, територіальна громада міста Києва втратила майно вартістю 84 001 920,00 грн, а договір купівлі-продажу укладено з істотними порушеннями.
Суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора, поданої в інтересах держави в особі Київської міської ради, рішення суду першої інстанції залишив без змін та мотивував постанову таким: 
- уповноважений орган, діючи в межах наданих законом повноважень та у спосіб, визначений вимогами Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», розглянув заяву позивача про включення спірного об`єкта нерухомого майна до переліку об`єктів, що підлягають приватизації. За результатами такого розгляду компетентним органом було встановлено відсутність передбачених законом підстав для відмови у задоволенні відповідної заяви заявника;

- реалізуючи надані йому владні управлінські повноваження щодо управління об`єктами комунальної власності, компетентний орган прийняв рішення про включення спірного об`єкта до переліку об`єктів приватизації, що, у свою чергу, створило належну правову підставу для подальшої реалізації позивачем права на приватизацію такого майна;

- у межах вирішення переддоговірного спору про спонукання укласти договір суд здійснює перевірку наявності передумов для укладення договору в т.ч. встановлює наявність чинного, не скасованого на час звернення позивача з позовом рішення компетентного органу про включення об`єкта у відповідний перелік майна, що приватизується шляхом викупу, тому доводи про неправомірність включення спірного об`єкта нерухомості до переліку об`єктів малої приватизації у зв`язку з недотриманням позивачем вимог закону щодо розміру вартості поліпшень орендованого майна фактично спрямовані на оспорювання управлінського рішення компетентного органу, яке не є предметом розгляду у цій справі та не було оскаржене у встановленому законом порядку;

- аргументи прокуратури про включення спірного об`єкта до переліку об`єктів малої приватизації без проведення орендарем поліпшень орендованого майна в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за якою воно було передано в оренду, зводяться до фактичного доведення порушення вимог закону щодо способу приватизації об`єкта комунальної власності шляхом викупу орендарем нежитлових приміщень, проте порушення встановленого законодавством порядку приватизації є підставою для звернення до суду з окремим позовом, зокрема про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України;

- подані апелянтом висновки експертів, якими, на його думку, підтверджується факт завищення вартості поліпшень, здійснених орендарем (позивачем), не можуть бути досліджені та враховані судом апеляційної інстанції, позаяк такі докази не існували на час постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції;

- наявність чинного на час звернення з цим позовом рішення компетентного органу про включення спірного об`єкту нерухомості до переліку майна, що приватизується шляхом викупу, у позивача виникають правомірні очікування успішної реалізації його права (зокрема приватизації комунального майна), що досягається набуттям права власності на підставі укладення договору купівлі-продажу;

- матеріалами справи підтверджується, що компетентним органом було прийнято рішення про приватизацію спірного об`єкта комунальної власності, на виконання якого уповноваженим органом приватизації опубліковано оголошення про його приватизацію, а також проведено оцінку об`єкта приватизації та рецензування звіту про оцінку, здійснено затвердження ціни продажу, тобто вчинено усі передбачені законом дії, спрямовані на підготовку об`єкта до приватизації в т.ч. й визначено ціну продажу. Позивачем цілком обґрунтовано доводилось наявність досягнутої між сторонами домовленості в частині розміру ціни викупу об`єкта приватизації як однієї з необхідних передумов для укладення договору за рішенням суду;

- вступаючи у цю справу шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, прокурор обґрунтовує свої вимоги необхідністю його скасування, посилаючись на нібито порушення інтересів Київської міської ради та територіальної громади міста Києва. Водночас така позиція є процесуально неспроможною, оскільки саме по собі скасування оскаржуваного рішення, без заявлення та належного розгляду вимог, спрямованих на повернення спірного майна у власність територіальної громади, не призведе до реального відновлення чи ефективного захисту прав та інтересів, на які посилається скаржник. Фактично обраний прокуратурою спосіб апеляційного оскарження не є належним та ефективним засобом захисту, оскільки не забезпечує досягнення заявленої мети - повернення відчуженого майна його власнику.
У поданій касаційній скарзі прокурор в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень послався, зокрема:
- на неправильне застосування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору положень статей 3, 8, 9, 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», статей 2, 18, пункту 2 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», щодо застосування яких у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду з питання, чи можна визнавати недійсним договір купівлі-продажу майна, який затверджено судом;
- на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (статей 13, 73, 76, 77, 86, 236, 258, 269 ГПК) щодо дослідження низки доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи по суті спору, зокрема, щодо заниження ринкової вартості об`єкта приватизації станом на дату укладення договору купівлі-продажу;
- суди не врахували, що набуття права власності на комунальне нерухоме майно вартістю понад 84 млн. грн без дотримання встановленого законодавством порядку, на підставі заниженої оцінки ринкової вартості об`єкта приватизації підриває економічні інтереси держави, унеможливлює ефективне використання спірного комунального майна на користь держави та суспільства;
- визначальним для правильного застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» чи Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» має значення встановлення обставин наявності/відсутності у відповідних правовідносинах винятків, передбачених пунктом 2 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» (постанова Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 914/79/19);
- закінчення процедури приватизації шляхом укладення договору купівлі продажу відповідно до абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» можливо лише в тому випадку, коли органом приватизації здійснено всі дії, спрямовані на проведення підготовки об`єкта до приватизації, в тому числі, визначено ціну об`єкта продажу (постанова Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 922/239/22);
- судом апеляційної інстанції не надано оцінку доводам апеляційної скарги прокурора про неправомірність включення спірного об`єкта нерухомості до переліку об`єктів малої приватизації у зв`язку з недотриманням позивачем вимог закону щодо розміру вартості поліпшень орендованого майна. При цьому посилання суду на чинність рішення Київської міської ради від 23.03.2017 № 33/2255 про включення об`єкта у відповідний перелік майна, що приватизується шляхом викупу, яке не було оскаржене у встановленому порядку, є безпідставними, оскільки рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах (від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц);
- внаслідок порушення вимог процесуального законодавства судами неправильно застосовано вимоги статті 638 ЦК, статті 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», статті 2, абзац 3 пункту 2 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та не враховано, що станом на 07.03.2018 сторонами не були узгоджені істотні умови договору, а саме - його предмет, а отже не було юридичних підстав для завершення процедури приватизації за Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»;
- суди не дослідили докази та не встановили обставини, що є необхідними для вирішення спору, тому дійшли передчасних висновків про наявність підстав для завершення приватизаційної процедури відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»;
- суд апеляційної інстанції не врахував, що висновки експертів є належними і допустимими доказами, які підтверджують той факт, що продаж майна відбувся за ціною, яка майже в чотири рази нижча від ринкової вартості майна на момент виникнення спірних правовідносин, що призвело до значних втрат для територіальної громади міста Києва, та порушує мету і принципи приватизації комунального майна, визначені статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».
- суд апеляційної інстанції у порушення статей 77-78, 86, 236, 258, 269 ГПК безпідставно відмовив у прийнятті поданих прокурором доказів, які підтверджують обставини продажу об`єкта приватизації за заниженою ціною, та не надав їм оцінку, внаслідок чого не з`ясував усі фактичні обставини справи, на які прокурор посилався як на підставу своїх вимог, з урахуванням стандартів доказування, виходячи при цьому з мети та принципів приватизації, у зв`язку з чим ухвалив незаконне рішення.
Відповідно до статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
За змістом статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, подану в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення суду першої інстанції, яким задоволено позов, дійшов висновку, що прокурором обґрунтованими та переконливими аргументами висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у цій справі не спростовано та не доведено неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення. При цьому суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті поданих прокурором доказів.
Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. 
У справі, що розглядається, предметом позову є вимога позивача про зобов`язання відповідача укласти з ним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень площею 875,8 кв. м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Старовокзальна, 26, літ. «А», у редакції, наведеній в позовній заяві.
За абзацом 2 частини 2 статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що передбачений законом або договором, а статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК, чинного на час звернення до суду із зазначеним позовом та ухвалення рішення судом першої інстанції) передбачено можливість захисту права та законного інтересу шляхом встановлення правовідносин.
За змістом статті 187 ГК судом розглядаються спори, що виникають при укладенні господарських договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону або за згодою сторін.
Ця норма матеріального права втратила чинність у зв`язку із втратою чинності ГК з дня введення в дію (з 28.08.2025) Закону України від 09.01.2025 № 4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб».
Положеннями статті 16 Закону України від 09.01.2025 № 4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» урегульовано питання укладення договору за рішенням суду. Так, спори, що виникають при укладенні договорів за державним замовленням або договорів, укладення яких є обов`язковим відповідно до закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду, якщо це передбачено за домовленістю сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (частина 1). День набрання законної сили рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо інше не визначено рішенням суду (частина 2).
Загальний порядок укладення договорів визначено положеннями статей 638-648 ЦК.
Відповідно до статті 638 ЦК (у відповідній редакції) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною(частина 2).
Правовідносини з укладення господарських договорів у примусовому порядку за рішенням суду регулюються статтею 649 ЦК, відповідно до якої розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом (частина 1). Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом (частина 2).
Частиною 2 статті 345 ЦК передбачено, що приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Укладення договорів у процесі приватизації комунального майна на час виникнення спірних правовідносин здійснювалося відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»
За змістом частини 1 статті 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за групами, зокрема, група «А» окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.
Об`єкти приватизації, що належать до груп «А», «Д» і «Ж», є об`єктами малої приватизації (частина 2 статті 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна»).
Частиною 2 статті 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.
За змістом статті 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» з моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації, що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; а також вчиненні інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.
Статтею 9 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.
Викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України (частини 1, 3 статті 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» приватизація об`єктів групи «А» здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Частиною 1 статті 18 Закону України «Про приватизацію державного майна», передбачено, що приватизація об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною другою цієї статті.
Отже, необхідною умовою проведення приватизації відповідного об`єкта нерухомого майна шляхом його викупу орендарем є наявність поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна.
Виходячи зі змісту статей 8, 9, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» з моменту прийняття рішення про приватизацію органом приватизації здійснюється підготовка об`єкта малої приватизації до продажу, яка включає відповідні процедури. Строк підготовки об`єкта малої приватизації до продажу, крім об`єктів, набуття права власності на які пов`язане з переходом права на земельну ділянку державної власності, не повинен перевищувати двох місяців з дня прийняття рішення про включення його до відповідного переліку об`єктів, що підлягають приватизації. Право власності на майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна. Цей договір підлягає нотаріальному посвідченню та у випадках, передбачених законом, державній реєстрації. Договір купівлі-продажу є підставою для внесення коштів у банківську установу на обумовлений договором рахунок як оплату за придбаний об`єкт приватизації.
07.03.2018 набрав чинності Закон України «Про приватизацію державного і комунального майна».
Відповідно до пункту 2 розділу V Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону установлено, що приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону, крім об`єктів, за якими: - дата проведення аукціону, конкурсу, викупу, продажу пакетів акцій (часток, паїв) господарських товариств, зазначена в опублікованому інформаційному повідомленні про продаж державного або комунального майна, припадає на день після набрання чинності цим Законом; - після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу; - на момент прийняття рішення про їх приватизацію належали до об`єктів групи Г згідно з класифікацією об`єктів приватизації, встановленою Законом України «Про приватизацію державного майна», та щодо яких є дійсною оцінка, або Кабінетом Міністрів України визначено радника для надання послуг з підготовки до приватизації та продажу об`єктів приватизації за результатами проведення конкурсу.
Таким чином, визначальним для правильного застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» чи Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» має значення встановлення обставин наявності/відсутності у відповідних правовідносинах винятків, передбачених пунктом 2 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».
Прокурор в обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, зокрема, що приватизація спірного майна проведена без дотримання встановленого законодавством порядку, на підставі заниженої оцінки ринкової вартості об`єкта приватизації, при недосягненні між сторонами згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу в процесі приватизації, тому, за твердженням прокурора, відсутні правові підстави для зобов`язання Департаменту комунальної власності м. Києва укласти з ТОВ «Парус-Ріелті» договір купівлі-продажу нежитлових приміщень у редакції, запропонованій позивачем.
Суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.
Відповідно до частин 1-4 статті 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).
Водночас за положеннями частини 2 статті 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.
Як наголошено в Рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
Відповідно до статті 86 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У статті 269 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4). У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина 5).
Отже, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від учасника справи, тягар доведення яких покладений на останнього (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 03.06.2025 у справі № 914/855/24).
Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та подані на їх підтвердження докази, зокрема, не надав оцінку доводам про неправомірність включення спірного об`єкта нерухомості до переліку об`єктів малої приватизації у зв`язку з недотриманням позивачем вимог закону щодо розміру вартості поліпшень орендованого майна. 
Суд апеляційної інстанції, пославшись на чинність рішення Київської міської ради від 23.03.2017 № 33/2255 про включення об`єкта у відповідний перелік майна, що приватизується шляхом викупу, а також на те, що це рішення не було оскаржене у встановленому порядку, не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101). Отже суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.
Без дослідження та надання оцінки положенням статей 638-649 ЦК у контексті спірних правовідносин, з огляду на положення Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та пункту 2 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», а також доводи апеляційної скарги та подані на їх підтвердження докази, суд апеляційної інстанції не встановив підстави для вирішення цього спору судом, а також, чи були узгоджені сторонами станом на 07.03.2018 істотні умови договору (предмет, ціна), що могло б бути підставою для завершення процедури приватизації за Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Водночас, не можна погодитися і з висновками суду першої інстанції, який не надав оцінки положенням статті 187 ГК у контексті спірних правовідносин, та, незважаючи на заперечення відповідача проти заявленого позову з огляду на те, що на час набрання чинності Законом України від 18.01.2018 № 2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна» процедура приватизації спірного майна не була завершена, суд першої інстанції не надав оцінки таким доводам відповідача та не дослідив подані на їх підтвердження докази, тому висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову також є передчасними.
Оскільки як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції фактично не дослідили в повному обсязі доводи учасників справи та подані на їх підтвердження докази, Верховний Суд, зважаючи на приписи статті 300 ГПК, позбавлений можливості самостійно надавати оцінку відповідним доказам. Враховуючи викладене, є підстави констатувати, що під час розгляду справи допущено порушення норм процесуального права і такі порушення впливають на можливість повного та всебічного розгляду справи.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди, не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції не можна визнати законними і обґрунтованими.
З огляду на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору було неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому суди дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову за наведених у судових рішеннях обставин.
Порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та наведене в сукупності унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду, а також на те, що суди попередніх інстанцій допустили наведені порушення норм процесуального права, не дослідили зібрані докази й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, на які послався прокурор у касаційній скарзі, що впливає на вирішення позовних вимог, Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК. 
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 у справі № 910/8512/18 скасувати.

3. Справу № 910/8512/18 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв 

І.С. Міщенко