УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року
м. Київ
Справа № 708/1511/24
Провадження № 51-1700ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чигиринського районного суду Черкаської області 
від 23 травня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 04 березня 2026 року щодо
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Звижень Бродівського району Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 336 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 травня 
2025 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим та засуджений за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за таких обставин.
24 вересня 2024 року військовозобов`язаному ОСОБА_5 , який відповідно до довідки військово-лікарської комісії № б/н від 24 вересня 2024 року визнаний придатним до військової служби й не має підстав для відстрочки, будучи належним чином, у встановленому законом порядку повідомленим працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов, а також про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, що запроваджений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Верховною Радою України, та який в подальшому продовжений Указом Президента України № 469/2024 від 23 липня 2024 року на 90 діб, ознайомленим із вимогами ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 було повідомлено про необхідність явитися 24 вересня 2024 року о 20:00 до призивної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки на мобілізацію і подальшого проходження військової служби у ЗСУ.
Однак ОСОБА_5 без поважних причин, діючи умисно, з метою ухилення від призову за мобілізацією, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відмовився від підписання та отримання вказаної вище повістки, датованої 24 вересня 2024 року на 20:00, з метою подальшого уникнення мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_4 і подальшого проходження військової служби у ЗСУ й таким чином ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 04 березня 2026 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування вимог указує, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, оскільки фактичні обставини кримінального провадження не підтверджують наявності у нього прямого умислу на ухилення від призову під час мобілізації.
Вказує, що повістка про необхідність явки 24 вересня 2024 року о 20:00 була вручена ОСОБА_5 після спливу зазначеного у ній часу, а саме близько 20:39-20:40, що, на думку сторони захисту, виключає можливість вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з неявкою за викликом.
Захисник стверджує, що суди не надали належної оцінки показанням 
ОСОБА_5 щодо часу вручення повістки, а також не врахували факт його перебування у приміщенні ТЦК у той час, на який він нібито викликався.
На переконання захисника, повістка на відправку є недопустимим доказом, оскільки на момент її вручення строк її дії вже минув, а тому вона не могла породжувати для ОСОБА_5 будь-яких правових обов`язків.

Також захисник зазначає, що ОСОБА_5 фактично не пропонувалося відбути до військової частини для проходження служби, а тому відсутні підстави вважати, що він ухилився від призову за мобілізацією.
На думку захисника, суди першої та апеляційної інстанцій не забезпечили всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, не встановили усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надали належної оцінки доказам сторони захисту.
Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у повторному допиті свідків та повторному дослідженні доказів, незважаючи на відповідні клопотання сторони захисту, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК України.
Крім того, захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції, й формально погодився з його висновками.
Також у касаційній скарзі вказується, що у підсистемі «Електронний суд» відсутні технічні записи окремих судових засідань у суді першої інстанції, а також відсутня фіксація судового засідання в Черкаському апеляційному суді від 04 березня 2026 року, під час якого здійснювався апеляційний розгляд справи та вирішувалися клопотання сторони захисту, що у свою чергу є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування судових рішень і призначення нового розгляду.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до змісту ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку колегії суддів касаційного суду, оскаржувані судові рішення вказаним вимогам закону відповідають.
Доводи касаційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, у зв`язку з відсутністю прямого умислу на ухилення від призову під час мобілізації є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд під час ухвалення відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту належних, допустимих та достовірних доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Місцевий суд дотримався указаних вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до положень ст. 94 КПК України.
Зокрема, диспозиція ст. 336 КК України передбачає кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, тобто в тому числі й умисне невиконання військовозобов`язаним обов`язку з`явитися для відправки до військової частини після належного виклику та за відсутності передбачених законом підстав для відстрочки чи звільнення від служби.
Місцевий суд встановив, що ОСОБА_5 був належним чином визнаний придатним до військової служби за результатами проходження військово-лікарської комісії, не мав права на відстрочку, перебував у приміщенні територіального центру комплектування та соціальної підтримки, усвідомлював мету свого перебування та характер подальших дій, пов`язаних із направленням для проходження військової служби під час мобілізації.
Як убачається з досліджених судами доказів, після проходження ВЛК працівниками ТЦК та СП ОСОБА_5 було оголошено про необхідність отримання повістки на відправку та подальшу явку для проходження військової служби. Однак останній умисно відмовився від отримання повістки, про що було складено відповідні документи у присутності свідків та працівників поліції, а також здійснено відеофіксацію події за допомогою нагрудної бодікамери поліцейського.
При цьому суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_5 був доставлений 24 вересня 2024 року для проходження ВЛК, яку протягом дня пройшов. До моменту фіксації кримінального правопорушення засудженому працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлялось про необхідність з`явитися на відправку, вручалась відповідна повістка та забезпечувалась об`єктивна можливість у випадку її отримання бути присутнім 24 вересня 2024 року о 20:00 на призивній дільниці для відправки на мобілізацію. Крім того ОСОБА_5 роз`яснювались наслідки відмови від отримання такої повістки та нез`явлення за викликом. 
Згідно з поясненням начальника обліку мобілізаційної роботи заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , адресованого начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з відмовою ОСОБА_5 від отримання повістки на відправку за викликом складено акт такої відмови, й станом на 19:43 24 вересня 2024 року викликано працівників поліції для фіксації правопорушення. 
Згідно з протоколом огляду диска із відеозаписом з бодікамери поліцейського, працівником поліції розпочалась фіксація відмови ОСОБА_5 від отримання повістки о 20:38 год того ж дня.
З огляду на це апеляційний суд дійшов правильного висновку, що наведене спростовує посилання сторони захисту про вручення обвинуваченому повістки на 20:00 24 вересня 2024 року о 20:39 год цього ж дня, оскільки протиправна поведінка ОСОБА_5 , яка становила об`єктивну сторону вчиненого ним правопорушення, передувала у часі моменту її фіксації та документування працівником поліції і будь-яким чином не перешкоджала з`явитися на відправку в означений в повістці час.
Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_5 фактично перебував у приміщенні ТЦК та СП у момент оформлення документів, знав про необхідність направлення до місця проходження служби та усвідомлював наслідки своєї відмови від отримання повістки. 
Тому доводи захисника про те, що перебування засудженого у приміщенні ТЦК нібито виключає можливість ухилення від призову, є безпідставними, оскільки сам факт фізичної присутності особи у приміщенні ТЦК не свідчить про виконання нею обов`язку щодо прибуття для відправки на військову службу.
Також безпідставними є твердження сторони захисту про недопустимість повістки як доказу через нібито сплив строку її дії на момент вручення. Зі змісту вироку вбачається, що повістка у кримінальному провадженні оцінювалась не окремо, а у сукупності з іншими доказами, зокрема показаннями свідків, письмовими матеріалами, відеозаписом з бодікамери працівника поліції, документами ТЦК та СП, які узгоджуються між собою та підтверджують факт свідомої відмови ОСОБА_5 від виконання обов`язків, пов`язаних з мобілізацією.
Більше того, основну оцінку у цьому кримінальному провадженні суди надали не факту існування повістки як документа, а встановленим обставинам умисної відмови ОСОБА_5 від її отримання після проходження ВЛК та роз`яснення йому обов`язку щодо подальшої відправки для проходження військової служби.
Як зазначено у вироку суду першої інстанції, під час дослідження судом вказаного відеозапису встановлено, що 24 вересня 2024 року ОСОБА_5 відмовився від отримання повістки на відправку. Наслідки відмови йому були роз`яснені. Крім того, суд врахував дані акту відмови від отримання повістки від 24 вересня 2024 року, складеного на підтвердження факту відмови ОСОБА_5 від отримання повістки на відправку з викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 фактично не пропонувалося вибути до військової частини для проходження військової служби, а тому відсутні підстави вважати, що він ухилився від призову під час мобілізації, є також безпідставними та спростовуються встановленими судами фактичними обставинами кримінального провадження.
Як установив суд першої інстанції, після проходження військово-лікарської комісії та визнання ОСОБА_5 придатним до військової служби працівниками ТЦК та СП йому було повідомлено про необхідність подальшої відправки для проходження військової служби під час мобілізації та вручено повістку на відправку, від отримання якої останній умисно відмовився.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок за доводами апеляційної скарги, також зазначив, що після проходження ВЛК та оформлення відповідних документів ОСОБА_5 був повідомлений про необхідність подальшої відправки для проходження військової служби, однак без поважних причин, умисно, з метою ухилення від призову за мобілізацією, відмовився від підписання та отримання повістки про таку явку з метою уникнення мобілізації та проходження військової служби у ЗСУ.
Підстав вважати зазначені висновки судів попередніх інстанцій необґрунтованими колегією суддів Верховного Суду не встановлено.
Твердження сторони захисту про те, що суди не забезпечили всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, також не гуртуються на змісті оскаржених рішень.
Відповідно до їх змісту суд першої інстанції безпосередньо дослідив надані сторонами докази, допитав свідків, перевірив доводи сторони захисту і надав оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
У вироку місцевий суд навів мотиви, з яких відхилив доводи сторони захисту, зокрема щодо відсутності умислу, недопустимості повістки, часу її вручення, а також щодо відсутності факту ухилення від мобілізації.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок у межах доводів апеляційної скарги перевірив доводи сторони захисту та мотивовано відхилив їх, зазначивши, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини кримінального провадження, правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином оцінив досліджені докази та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у повторному допиті свідків та повторному дослідженні доказів, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК України, також є безпідставними.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише за умови, якщо вони були досліджені судом першої інстанції неповно або з порушеннями, а також у разі наявності клопотань учасників судового провадження за умови наведення відповідного обґрунтування необхідності такого дослідження.
Як убачається зі змісту копії ухвали апеляційного суду, сторона захисту заявляла клопотання про повторний допит свідків та повторне дослідження окремих доказів, однак належним чином не обґрунтувала, які саме істотні суперечності містяться у досліджених доказах, які конкретно порушення були допущені судом першої інстанції під час їх дослідження та яким чином повторне дослідження могло вплинути на правильність встановлених судом фактичних обставин.
Апеляційний суд, вирішуючи зазначені клопотання, перевірив наведені стороною захисту доводи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для повторного дослідження доказів.
Зокрема, в ухвалі апеляційного суду зазначено, що клопотання сторони захисту про повторний допит свідків та повторне дослідження доказів не містять належного обґрунтування неповноти чи неправильності дослідження доказів судом першої інстанції, а фактично зводяться до необхідності надання їм апеляційним судом іншої юридичної оцінки.
Крім того, вирішення питання щодо доцільності задоволення клопотань учасників судового провадження належить до дискреційних повноважень суду, який, оцінюючи їх обґрунтованість та значення для встановлення обставин кримінального провадження, ухвалює відповідне процесуальне рішення. Сам по собі факт незгоди сторони захисту з оцінкою доказів судом першої інстанції не є безумовною підставою для їх повторного дослідження у суді апеляційної інстанції.
Твердження захисника про те, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції і не усунув допущених порушень, також не є переконливими.
Як убачається зі змісту копії ухвали апеляційного суду, суд апеляційної інстанції надав самостійну оцінку доводам апеляційної скарги, перевірив аргументи сторони захисту щодо відсутності у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, недопустимості окремих доказів, порядку вручення повістки, проходження ВЛК, достовірності показань свідків та дотримання вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду. Апеляційний суд не встановив обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги про відсутність технічної фіксації окремих судових засідань у суді першої інстанції та судового засідання Черкаського апеляційного суду від 04 березня 2026 року також є необґрунтованими.
Як убачається з даних підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», технічні записи судових засідань, в тому числі й апеляційного суду, на які посилається сторона захисту у касаційній скарзі, наявні у підсистемі, є доступними для прослуховування та містять фіксацію перебігу судових засідань. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 травня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 04 березня 2026 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3