ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м. Львів, вул.Личаківська,81
_______________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року	 	Справа № 914/3699/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Манюка П.Т., суддів Рима Т.Я. та Прядко О.В. за участю секретаря судового засідання Амбіцької І.О., розглянувши матеріали
за апеляційною скаргою: 	Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького,	
на рішення:	Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 (повний текст рішення складено 17.02.2026, суддя Козак І.Б.)	

у справі:	№ 914/3699/25,	

за позовом:	Товариства з обмеженою відповідальністю «Підвисоцький завод будівельних матеріалів», с. Підвисоке Тернопільська область,	
до відповідача:	Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького, с. Віжомля Львівська область,	
про:	стягнення заборгованості	
Представники учасників справи: не з`явились.
встановив:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Підвисоцький завод будівельних матеріалів» (надалі позивач, продавець) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (надалі відповідач, покупець, апелянт) про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.08.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підвисоцький завод будівельних матеріалів» та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького було укладено договір купівлі-продажу (поставки) № 03/08 (надалі договір).
На виконання умов договору продавець поставив покупцю товар на загальну суму 770 484, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними, однак покупцем здійснено лише часткову оплату придбаного товару, з огляду на що у нього наявна заборгованість у розмірі 285 484, 00 грн.
З огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань в частині своєчасності та повноти оплати за поставлений товар, позивач також нарахував відповідачу 14 037, 40 грн 3 % річних, 39 438, 57 грн інфляційних втрат та 6 925, 84 грн пені (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 у справі № 914/3699/25, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Підвисоцький завод будівельних матеріалів» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького задоволено частково, стягнуто 285 484, 00 грн основного боргу, 14 037, 40 грн 3% річних, 39 438, 57 грн інфляційних втрат, 6 865, 89 грн пені, 10 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 4 293, 49 грн судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького оскаржило таке в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 у справі № 914/3699/25, в частині стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького суми додаткових нарахувань, яка складається з 3 % річних та пені та прийняти нове судове рішення у цій частині, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Підвисоцький завод будівельних матеріалів» у стягненні з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького безпідставно нарахованих 3 % річних в розмірі 865, 96 грн та пені в розмірі 4 983, 72 грн. 
Скаргу обгрунтовує тим, що ним у відзиві на позовну заяву було надано свій розрахунок 3 % річних та пені, однак місцевим господарським судом не враховано доводів відповідача щодо неправильного нарахування позивачем 3 % річних та пені, що і спричило неправильне вирішення справи.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішенням суду першої інстанції здійснено правильний перерахунок проведених позивачем нарахувань, з огляду на що відсутні підстави для скасування рішення в цій частині.
Окрім цього, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути на його користь 3 000, 00 грн витрат на правову допомогу за розгляд справи в апеляційному суді, на підтвердження чого ним долучено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги.

Процесуальні дії суду у справі та вирішення процесуальних питань.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2026 справу № 914/3699/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Манюка П.Т., суддів Рима Т.Я., Прядко О.В.
Ухвалою суду від 11.03.2026 апеляційну скаргу залишено без руху та надано апелянту 10 днів для усунення недоліків зазначених в ухвалі.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 у справі № 914/3699/25, та витребувано з Господарського суду Львівської області матеріали справи № 914/3699/25.
Ухвалою суду від 02.04.2026 призначено судове засідання на 27.04.2026.
У судове засідання 27.04.2026 учасники справи участі уповноважених представників не забезпечили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, однак за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку в судове засідання представників учасників справи, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком учасника, тому відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України справу може бути розглянуто за відсутності учасників справи.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши апеляційну скаргу та відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як встановлено судом першої інстанції, 21.08.2023 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу (поставки) № 03/08.
Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов`язується передавати (поставляти), а покупець – приймати та оплачувати товар і послуги перевезення. Предметом поставки за договором є продукція виробничо-технічного призначення – вапнякове борошно.
Загальна кількість, асортимент, одиниці виміру та ціна товару визначаються в індивідуальних замовленнях покупця та зазначаються у специфікаціях, видаткових накладних і, за потреби, актах наданих послуг, що є невід`ємними частинами договору (пункти 1.1, 2.1, 2.4, 2.5 договору).
Згідно з розділом 2 договору, ціна товару та послуг з перевезення є договірною та визначається окремо для кожної партії товару у відповідних документах. 
Загальна вартість договору формується шляхом додавання вартості всіх партій товару, поставлених за видатковими накладними (п. 2.4, 2.5 договору).
Відповідно до п. 3.1 та 3.5 договору розрахунок за кожну узгоджену партію товару здійснюється шляхом 100 % передоплати на підставі виставленого рахунку-фактури, у випадку, якщо товар було відпущено без попередньої оплати або з частковою оплатою, покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за поставлений товар протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту відвантаження товару. У разі виникнення заборгованості продавець має право припинити поставку товару (п. 3.6 договору).
Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання договору № 03/08 позивач у серпні-вересні 2023 року поставив відповідачу вапнякове борошно на загальну суму 770 484, 00 грн. Відповідачем було здійснено часткову оплату отриманого товару на загальну суму 485 000, 00 грн, з огляду на що у відповідача наявний борг у розмірі 285 484, 00 грн. 
Колегія суддів зазначає, що наявні у справі докази підтверджують факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу (поставки) в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.
У силу вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно п. 6.2. договору, у випадку прострочення покупцем терміну оплати за отриманий товар, останній сплачує продавцю пеню у розмірі 0, 1 % облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов`язань за кожний день прострочення.
Пунктом 6.4. договору передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (згідно з частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України).
У зв`язку з порушенням строків оплати заборгованості позивачем було нараховано на основну суму заборгованості (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог), 14 037, 40 грн 3% річних, 39 438, 57 грн інфляційних втрат та 6 925, 84 грн пені.
Місцевий господарський суд у рішенні зазначив, що суми 3 % річних та інфляційних втрат, за період зазначений позивачем, є нарахованими правильно та підлягають до стягнення з відповідача, а саме 14 037, 40 грн 3 % річних та 39 438, 57 грн інфляційних втрат у межах визначеного позивачем періоду.
Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі 6 925, 84 грн, то не погодившись із наданим позивачем розрахунком, суд першої інстанції здійснив перерахунок та встановив, що до стягнення з відповідача підлягає 6 865, 89 грн пені, а в стягненні пені в сумі 59, 95 грн відмовити за необґрунтованістю.
Враховуючи положення ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що зважаючи на вимоги апелянта, викладені в апеляційній скарзі, оскаржуване рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 у справі № 914/3699/25 апеляційний суд переглядає в частині стягнення 3 % річних та пені.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 925/1386/19, приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього строку, але такий строк, з урахуванням положень статей 251, 252 Цивільного кодексу України має бути визначений. При цьому перебіг вказаного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.
Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Щодо здійсненого місцевим господарським судом перерахунком позовних вимог та стягнення пені у розмірі 6 865, 89 грн, то апеляційний господарський суд не погоджується з таким розрахунком, з огляду на таке. 
Відповідно до встановлених судами у цій справі обставин, у відповідача наявна прострочена заборгованість у розмірі 285 484, 00 грн, період здійснення нарахування 3 % річних та пені становить з 03.05.2024 по 03.11.2024, що відповідає вищевказаним положенням пункту 6.4 договору.
Проте, судом першої інстанції не враховано положення пункту 6.2. договору, а саме у випадку прострочення покупцем терміну оплати за отриманий товар, останній сплачує продавцю пеню у розмірі 0, 1 % облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов`язань за кожний день прострочення.
Отже, місцевий господарський суд повинен був при здійсненні перерахунку пені застосовувати не облікову ставку НБУ, а розрахункову ставку з врахуванням положень договору, яка становить 0, 1 від облікової. 
Здійснюючи перерахунок пені, колегія суддів погоджується із розрахунком наданим апелянтом, а саме правильним розміром пені, яка підлягає стягненню з відповідача є неустойка у розмірі 1 882, 18 грн, виходячи із наступного розрахунку:
- період розрахунку 03.05.2024 - 13.06.2024, кількість днів - 42, сума боргу - 285 484, 00 грн, облікова ставка НБУ - 13,500 %, розрахункова ставка - 1, 350 %, розмір пені за період - 442, 27 грн;
- період розрахунку 14.06.2024 - 24.07.2024, кількість днів - 41, сума боргу - 285 484, 00 грн, облікова ставка НБУ – 13 %, розрахункова ставка – 1, 300 %, розмір пені за період – 415, 75 грн;
- період розрахунку 25.07.2024 - 19.09.2024, кількість днів - 57, сума боргу - 285 484, 00 грн, облікова ставка НБУ - 13 %, розрахункова ставка - 1, 300 %, розмір пені за період – 577, 99 грн;
- період розрахунку 20.09.2024-31.10.2024, кількість днів - 42, сума боргу - 285 484, 00 грн, облікова ставка НБУ - 13 %, розрахункова ставка - 1, 300 %, розмір пені за період – 425, 89 грн;
- період розрахунку 01.11.2024 - 02.11.2024, кількість днів – 2, сума боргу - 285 484, 00 грн, облікова ставка НБУ - 13 %, розрахункова ставка - 1, 300 %, розмір пені за період - 20, 28 грн.
Щодо задоволення судом першої інстанції позовних з вимог про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 14 037, 40 грн, то колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на те, що апелянтом не враховано подання позивачем при розгляді справи в місцевому суді заяви про збільшення позовних вимог в частині нарахування 3 % річних на суму 853, 69 грн.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить до висновку, що доводи апелянта щодо невірного нарахування 3 % річних є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. 
Щодо позовних вимог про стягнення основного боргу, інфляційних втрат та розподілу судових витрат у цій справі, то колегія суддів під час розгляду справи не встановила порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення чи неправильного застосування норм матеріального права на момент ухвалення судового рішення місцевим господарським судом в цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 у цій справі щодо стягнення 4 983, 71 грн пені скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. В частині стягнення пені в розмірі 1 882, 18 грн рішення залишити без змін.

Судові витрати.
Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000, 00 грн.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини другої статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Крім цього за положеннями частини третьої статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).
При цьому судом враховано, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 15 та 2 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
У контексті наведеного вище, колегія суддів наголошує на тому, що подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
Судом встановлено, що для визначення розміру витрат, понесених позивачем на правову допомогу, представник надав для підтвердження таких витрат лише додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги від 12.11.2025 № 91. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц). 
У постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20, також зазначено, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом зазначила, що оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.
Колегією суддів враховано, що позивачем долучено до матеріалів справи лише додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги від 12.11.2025 № 91, однак не долучено акту приймання-передачі наданих послуг, що передбачений пунктами 3.4-3.6. вказаного договору, що з врахуванням вищевказаних правових позицій Верховного Суду, є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на позивача пропорційно до задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

постановив:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького від 06.03.2026 задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 у справі № 914/3699/25 скасувати в частині стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького пені в розмірі 4 983,71 грн. У цій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
3. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 17.02.2026 у справі № 914/3699/25 залишити без змін.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Підвисоцький завод будівельних матеріалів» (47523, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, с. Підвисоке, вул. Заводська, 3; код ЄДРПОУ 00291569) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (81067, Львівська обл., Яворівський р-н, село Віжомля, ідентифікаційний код 03763282) 3 124, 90 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
5. Господарському суду Львівської області видати накази.
6. У задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу при розгляді справи в апеляційній інстанції відмовити у повному обсязі.
7. Постанова набирає законної сили з дня її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду згідно зі ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06 травня 2026 року.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Суддя Прядко О.В.

Суддя Рим Т.Я.