ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 161/16767/23
провадження № 61-13433св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамченко Ігор Олександрович, на постанову Волинського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що з 31 березня 1983 року вона зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 та несе витрати з утримання цієї квартири. Крім неї, в квартирі зареєстроване місце проживання двох її малолітніх дітей та брата ОСОБА_2 . Останній фактично проживає за іншою адресою, комунальні платежі не сплачує. Вказує, що у зв`язку із реєстрацією ОСОБА_2 у вказаному житловому приміщенні вона позбавлена права на субсидію.

У зв`язку із наведеним та її обмеженням у реалізації набуття права власності на житло ОСОБА_1 на підставі статей 71, 72, 107 ЖК України просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року у складі судді Черняка В. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач ОСОБА_2 за власним бажанням, добровільно залишив помешкання місця свого проживання та реєстрації понад один рік, та визначив собі інше постійне місце проживання, то на підставі статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), втратив право на проживання у цьому приміщенні.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року у складі судді Черняка В. В. у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цій справі відмовлено.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, не навів жодних обґрунтованих заперечень чи істотних доказів, які б спростували встановлені судом факти його непроживання у спірній квартирі з травня 2019 року до серпня 2022 року, то законних підстав для скасування оскаржуваного заочного рішення немає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що:

- суд першої інстанції безпідставно застосував до вирішення пору сторін положення статті 405 ЦК України, оскільки на момент розгляду цієї справи спірна квартира АДРЕСА_1 не перебувала у приватній власності позивачки;

- позивачка пред`явила позов одночасно на підставі статей 71, 72 ЖК України та статті 107 ЖК України, тоді як закон дозволяє визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, лише з якоїсь однієї підстави;

- матеріали справи не містять належних доказів того, що у період з травня 2019 року до травня 2022 року відповідач не проживав у спірній квартирі без поважних причин, оскільки між сторонами існував тривалий затяжний конфлікт і неприязні стосунки, а вона фактично не допускала відповідача до спірного помешкання;

- наявними у справі документами підтверджено, що з червня 2022 року відповідач ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією до лав Збройних сил України, наприкінці 2024 року зазнав поранення і проходив лікування та реабілітацію. Таким чином, його відсутність у спірному житлі з моменту мобілізації та на момент подачі позову зумовлена поважними причинами (виконанням конституційного обов`язку), що виключає втрату права на житло за статтями 71, 72 ЖК України;

- за відсутності переконливих доказів тривалого та свідомого не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин, позбавлення його права користування цим житловим приміщенням буде суперечити вимогам законом та гарантіям закріпленим статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи 

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамченко І. О., із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постановуВолинського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявниця посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо належної оцінки доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд: 

- безпідставно скасував правильне та по суті законне рішення суду першої інстанції;

- не врахував, що відповідач ОСОБА_2 свідомо та без поважних причин припинив проживати у спірній квартирі ще з травня 2019 року, тобто за три роки до моменту його мобілізації у червні 2022 року, що свідчить про повну втрату ним права користування житлом задовго до початку військової служби;

- не надав належної оцінки всім наявним у справі доказам, зокрема: актам про не проживання особи від 01 червня 2022 року, 21 грудня 2022 року, 10 квітня 2023 року, 03 травня 2023 року та показанням свідків, які беззаперечно підтверджують тривале непроживання відповідача у спірному помешканні, відсутність його речей та невиконання ним обов`язків щодо утримання житла;

- не врахував, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 08 вересня 2016 року у справі № 161/194/16-ц задоволено її позов до дочки відповідача - ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , в якій встановлено факт непроживання у спірному житловому приміщенні малолітньої ОСОБА_3 та її батька відповідача - ОСОБА_2 ;

- не надав належної оцінки всім доводам та аргументам заявниці тощо.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамченко І. О., від відповідача не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамченко І. О., на постанову Волинського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамченко І. О., залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків, зокрема запропоновано надати докази доплати судового збору. 

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамченко І. О., на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області матеріали справи № 161/16767/23; надано відповідачу строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У грудні 2025 року матеріали справи № 161/16767/23 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , одноосібно несе витрати на утримання житла.

Згідно з довідкою про склад сім`ї в цьому приміщенні зареєстрований також її брат відповідач ОСОБА_2 .

28 травня 2019 року ОСОБА_1 виконала рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2017 року у справі № 161/17733/16-ц про вселення ОСОБА_2 у вказану квартиру шляхом передання відповідачу ключів від квартири.

Актами про непроживання осіб від 01 червня 2022 року, 21 грудня 2022 року, 10 квітня 2023 року, 03 травня 2023 року, затвердженими головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Собороності,37А», засвідчено те, що у квартирі АДРЕСА_1 на момент обстеження фактично не проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, судами встановлено, що 06 травня 2022 року ОСОБА_2 проходив медичне обстеження у військово-лікарській комісії, що підтверджується карткою обстеження та медичного огляду від 06 травня 2022 року № 60/11/4675.

21 червня 2022 року ОСОБА_2 , згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 140, був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

23 листопада 2024 року військовослужбовець ОСОБА_2 за обставин при захисті Батьківщини отримав поранення, внаслідок чого перебував на лікуванні та у подальшому у відпустці за станом здоров`я, що підтверджується: копією довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 12 грудня 2024 року № 1814; копією довідки військово-лікарської комісії від 26 березня 2025 року № 1899 та фотокопією відпускного квитка від 28 березня 2025 року № 3-61-1/1026.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої - другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України, доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. 

Водночас у разі вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явила позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою одночасно на підставі статей 71, 72 ЖК України та статті 107 ЖК України.

Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (із наступними змінами) суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або статтею 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

На запитання суду апеляційної інстанції під час розгляду справи щодо правових підстав цього позову позивачка та її представник зазначили, що дійсною підставою для пред`явлення цього позову вони вважають саме норми статті 72 ЖК України, тобто непроживання відповідача у цьому житлі більше ніж у шестимісячний строк без поважних причин. Тож судом підлягала перевірці саме ця підстава позову.

Аналіз положень статей 71, 72 ЖК України свідчить про те, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлений строк, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача - спростувати довготривалу відсутність чи довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачка не довела належними доказами факту того, що у період з травня 2019 року до травня 2022 року відповідач не проживав у спірній квартирі без поважних причин, оскільки між сторонами існував тривалий затяжний конфлікт і неприязні стосунки, а вона фактично не допускала відповідача до спірного помешкання

Також апеляційний суд правильно виходив із того, що наявними у справі документами підтверджено, що з червня 2022 року відповідач ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією до лав Збройних сил України, наприкінці 2024 року зазнав поранення і проходив лікування та реабілітацію. Таким чином, його відсутність у спірному житлі з моменту мобілізації та на момент подачі позову зумовлена поважними причинами (виконанням конституційного обов`язку), що виключає втрату права на житло за статтями 71, 72 ЖК України;

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що за відсутності переконливих доказів тривалого та свідомого не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин, позбавлення його права користування цим житловим приміщенням буде суперечити вимогам законом та гарантіям закріпленим статтею 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки актам про непроживання відповідача від 01 червня 2022 року, 21 грудня 2022 року, 10 квітня 2023 року, 03 травня 2023 року та показанням свідків, які підтверджують його тривале непроживання у спірному житлі, відсутність особистих речей і невиконання обов`язків щодо утримання квартири, Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначені докази були предметом дослідження та оцінки апеляційного суду, який дійшов висновку, що вони не підтверджують непроживання відповідача без поважних причин у період з травня 2019 року до травня 2022 року, а акти складені вже після його мобілізації та стосуються періоду, коли відсутність відповідача була зумовлена проходженням військової служби. 

Натомість Верховний Суд як суд касаційної інстанції в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів попередніх інстанцій чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував встановлений рішенням Апеляційного суду Волинської області від 08 вересня 2016 року у справі № 161/194/16-ц факт непроживання у спірній квартирі відповідача та його дочки, Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначені обставини стосувалися іншого спору та підлягали оцінці станом на час його розгляду. Натомість у цій справі предметом доказування були обставини користування відповідачем житлом у період, на який посилалася позивачка як на підставу втрати ним права користування квартирою. 

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що після ухвалення зазначеного рішення у справі № 161/194/16-ц (08 вересня 2016 року) відповідач був вселений до спірного житла на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2017 року у справі № 161/17733/16-ц , а тому наведені заявником обставини самі по собі не підтверджують наявності підстав для втрати відповідачем права користування житлом у спірних правовідносинах.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував, що відповідач ОСОБА_2 свідомо та без поважних причин припинив проживати у спірній квартирі ще з травня 2019 року, тобто за три роки до моменту його мобілізації у червні 2022 року, що свідчить про повну втрату ним права користування житлом задовго до початку військової служби, є безпідставними, оскільки у цій справі апеляційний суд установив відсутність належних і допустимих доказів непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин у період з травня 2019 року до травня 2022 року. При цьому апеляційний суд врахував наявність між сторонами тривалого конфлікту щодо користування квартирою та твердження відповідача про перешкоджання йому в доступі до житла, а також установив, що з червня 2022 року його відсутність була зумовлена проходженням військової служби. Отже, позивач не довела наявності передбачених статтями 71, 72 ЖК України підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім доводам і аргументам заявниці, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99). І

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Тож, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині його постанови.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамченко Ігор Олександрович, залишити без задоволення. 

Постанову Волинського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник