Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 року Справа№200/1477/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 

до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону з вимогами про:
- визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі дві мінімальні заробітні плати, що складає 2900,00 гривень з 12 жовтня 2016 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України з посади військового прокурора Маріупольського гарнізону Військової прокуратури сил АТО;
- зобов`язання здійснити виплату 2900,00 гривень в якості вихідної допомоги при звільненні у розмірі дві мінімальні заробітні плати з 12 жовтня 2016 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України з посади військового прокурора Маріупольського гарнізону Військової прокуратури сил АТО, здійснивши перерахунок та виплату за весь час затримки при звільненні за період з 12 жовтня 2016 року по день фактичної виплати з урахуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції), який становив: за 2016 – 112,4%, за 2017 – 113,7%, за 2018 – 109,8%, за 2019 – 104,1%, за 2020 – 105,0%, за 2021 – 110,0%, за 2022 – 126,6%, за 2023 – 105,1%, за 2024 – 112,0%, за 2025 – 108,0%;
- визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня 2016 року по день фактичної виплати;
- зобов`язання здійснити виплату середнього заробітку у розмірі 10591,9 гривень за кожний місяць та середньоденну заробітну плату, яка складає 481,45 гривень за період менше місяця за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня 2016 року по день фактичної виплати з урахуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції), який становив: за 2016 – 112,4%, за 2017 – 113,7%, за 2018 – 109,8%, за 2019 – 104,1%, за 2020 – 105,0%, за 2021 – 110,0%, за 2022 – 126,6%, за 2023 – 105,1%, за 2024 – 112,0%, за 2025 – 108,0%;
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.04.2016 року ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора України № 133-вк призначений на посаду прокурора військової прокуратури Маріупольського гарнізону військової прокуратури сил антитерористичної операції. Наказом Міністра оборони України від 16.09.2021 року № 851 прийнятий на військову службу за контрактом, зарахований до списків особового складу Збройних Сил України.
Наказом Генерального прокурора України № 423-вк від 12.10.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади військового прокурора Маріупольського гарнізону військової прокуратури сил антитерористичної операції на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі вступом на військову службу, але під час проведення розрахунку при звільненні із займаної посади вихідна допомога у розмірі двох мінімальних заробітних плат не виплачувалось.
Наголошує, що вихідна допомога передбачена ст. 44 КЗпП України, оскільки підставою звільнення в наказі зазначено пункт 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, а саме: вступ на військову службу.
За вказаних обставин вважає, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення КЗпП України, оскільки спеціальним законом не врегульовано питання звільнення прокурорів у випадках вступу на військову службу до Збройних Сил України.
Вважає, що така бездіяльність відповідача порушує його гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.
Вважає, що вказане зобов`язує відповідача виплатити додатково середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.
З зазначених підстав звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач 19.03.2026 року надав до суду відзив. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII. Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону (код ЄДРПОУ 39969443) є юридичною особою, організаційно-правова форма - державна організація (установа, заклад), орган до сфери управління якого належить - Офіс Генерального прокурора. Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону № 1697-VII Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур. Статтею 89 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону є розпорядником нижчого рівня, який у своїй діяльності підпорядкований Офісу Генерального прокурора, як головному розпоряднику, та в своїй діяльності координується через нього.
Згідно інформації відділу кадрової роботи та державної служби Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 18.03.2026 року № 15-59ВН-26, наказом Генерального прокурора України від 22.09.2017 року № 80ш утворено відділ організаційного та правового забезпечення, роботи з кадрами, статистики та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури сил антитерористичної операції. До моменту створення зазначеного відділу функції з ведення кадрової роботи здійснювалися безпосередньо в Генеральній прокуратурі України. Водночас, з метою недопущення захоплення військової кореспонденції збройними силами російської федерації та диверсійно-розвідувальними групами, які діяли в межах дислокації військової частини НОМЕР_1 , комісією цієї військової частини особові справи Спеціалізованої прокуратури, у тому числі, особова справа ОСОБА_1 , знищено шляхом спалювання, та повне відновлення особової справи не представляється можливим. Отже, надати інформацію щодо призначення, переведення та звільнення ОСОБА_1 у період з 14.04.2016 року по 12.10.2016 року у повному обсязі не видається можливим. Крім того, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності від 18.03.2026 року № 14-57ВН-26 зазначено, що лише з 01.02.2018 року відділ фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури сил антитерористичної операції почав здійснювати роботу з ведення обліку, в тому числі нарахування та виплату заробітної плати (грошового забезпечення). До цього часу здійснення нарахування та виплату заробітної плати (грошового забезпечення) працівникам військової прокуратури сил антитерористичної операції здійснювалось управлінням планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури України. Отже, виходячи з вищевикладеного, позивачем обрано неналежного відповідача, оскільки у оскаржуваний ним період з 14.04.2016 року по 12.10.2016 року призначення, переведення, звільнення з посади та відповідний розрахунок з 
З зазначених причин відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивачем 26.03.2026 року подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що представником відповідача у відзиві не зазначено заперечення проти предмету позову, тобто факт невиплати визнається. Крім того, представником відповідача визнано та зазначено, що відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності від 18.03.2026 року № 14-57ВН-26 зазначено, що з 01.02.2018 року відділ фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури сил антитерористичної операції почав здійснювати роботу з ведення обліку, в тому числі нарахування та виплату заробітної плати (грошового забезпечення), тобто питання виплати заборгованості може бути розраховано зазначеним відділом та відповідач має можливість виплатити заборгованість, визначену у позовній заяві і ця обставина також ніким не оспорюється.
Згідно відповіді № 07-1263-26 від 27.02.2026 року Офісу Генерального прокурора України відповідно до законодавчих приписів та наказу Генерального прокурора України від 17.08.2015 року № 67ш у системі органів військової прокуратури утворено військову прокуратуру сил антитерористичної операції (на правах регіональної), а наказом в.о. Генерального прокурора від 11.04.2016 року № 24ш у структурі цієї військової прокуратури утворено військову прокуратуру Маріупольського гарнізону. З метою удосконалення організації роботи військових прокуратур заказом Генерального прокурора України від 08.05.2018 року № 47ш військову прокуратуру сил антитерористичної операції перейменовано у військову прокуратуру об`єднаних сил. Водночас наказом Генерального прокурора від 05.02.2020 року № 66 (у редакції наказу від 17.03.2023 № 74) «Про окремі питання забезпечення функціонування спеціалізованих прокуратур у сфері оборони (на правах обласних прокуратур)» юридичну особу «Військова прокуратура об`єднаних сил» перейменовано на юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону» (на правах обласної) без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. При цьому наказом Генерального прокурора від 17.03.2023 № 75 «Про окремі питання забезпечення функціонування спеціалізованих прокуратур у сфері оборони (на правах окружних)» затверджено перелік спеціалізованих прокуратур у сфері оборони (на правах окружних), відповідно до якого у складі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (на правах обласної) функціонує Маріупольська спеціалізована прокуратура у сфері оборони (на правах окружної).
Таким чином, юридична особа Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону це є перейменована юридична особа військова прокуратура сил антитерористичної операції, оскільки змінена лише назва без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.
Відповідно до статті 80 ЦК юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Таким чином, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону як юридична може виступати відповідачем в суді та має відповідати за пред`явленим позовом до свого перейменування.
Відповідачем 06.04.2026 року подано заперечення на відповідь на відзив, зміст яких аналогічний змісту відзиву на позовну заяву.
Позивачем 06.04.2026 року подана заява, в якій просить звернути увагу суду та врахувати при прийнятті рішення те, що представник відповідача визнав та підтвердив факт про обставини:
- не оспорюється факт того, що перед звільненням 12.10.2016 року ОСОБА_1 працював на посаді військового прокурора Маріупольського гарнізону, яка утворена у структурі військової прокуратури сил антитерористичної операції (на правах регіональної) (код ЄДРПОУ 39969443), дата заснування 26.08.2015 року, правонаступником якої є відповідач – Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону (код ЄДРПОУ 39969443);
- не оспорюється факт не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги та інших виплат при його звільненні з посади прокурора військової прокуратури Маріупольського гарнізону, яка перебувала у структурі військової прокуратури сил антитерористичної операції;
- не оспорюється факт того, що для звільнення та проведення розрахунку зі ОСОБА_1 перед його звільненням готувались та подавались документи військовою прокуратурою сил антитерористичної операції, та зазначені документи містились у особовій справі ОСОБА_1 ;
- підтверджено наявну можливість здійснення виплати заборгованості відповідачем, оскільки з 01.02.2018 року відділ фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури сил антитерористичної операції почав здійснювати роботу з ведення обліку, в тому числі нарахування та виплату заробітної плати (грошового забезпечення), тобто питання виплати заборгованості може бути розраховано зазначеним відділом та відповідач має можливість виплатити заборгованість, визначену у позовній заяві;
- відсутня особова справа ОСОБА_1 , де містяться документи щодо підготовки та направлення документів військовою прокуратурою сил антитерористичної операції для його звільнення 12.10.2016 року;
- не оспорюється факт того, що ОСОБА_1 під час роботи на посаді прокурора військової прокуратури Маріупольського гарнізону всі рапорти, заяви, документи на звільнення подавав до військової прокуратури сил антитерористичної операції, безпосередньо до Генеральної прокуратури він не їхав та нічого не подавав, тобто військовою прокуратурою сил антитерористичної операції проводилась підготовка документації на звільнення працівників та підготовка документації для здійснення з ними відповідних розрахунків.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УСТАНОВИВ:

Позивач – ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 29.02.2016 року призначений на посаду прокурора другого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції в порядку переведення з органів прокуратури Донецької області, про що свідчить запис № 16 у трудовій книжці серії НОМЕР_3 та наказ Генеральної прокуратури України від 24.02.2016 року № 81-вк.
Наказом Генеральної прокуратури України № 133-вк від 14.04.2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора військової прокуратури Маріупольського гарнізону звільнивши з посади прокурора другого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону, про що також свідчить запис № 17 трудової книжки серії НОМЕР_3 .
Згідно витягу із наказу Міністра оборони України № 851 від 16.09.2016 року (по особовому складу) із ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду.
Наказом Генеральної прокуратури України № 423-вк від 12.10.2016 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора військової прокуратури Маріупольського гарнізону на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу.
Факт звільнення на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу також підтверджується записом № 18 трудової книжки серії НОМЕР_3 .
Позивач зазначає, що йому не виплачена вихідна допомога при звільненні, у зв`язку зі вступом на військову службу в розмірі двох мінімальних заробітних плат.
Факт невиплати вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат підтверджується листом Офісу Генерального прокурора від 06.02.2026 року № 07-1263-26, в якому зазначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат, при звільненні ОСОБА_1 з військової служби 12.10.2016 року не здійснювалася.
Таким чином, відповідач не спростовує та не заперечує факт невиплати вихідної допомоги у зв`язку зі вступом на військову службу.
Перевіряючи правомірність дій відповідача, що призвели до невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури, суд виходить з такого.
Щодо неналежного відповідача, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697- VII) систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
У разі потреби рішенням Генерального прокурора можуть утворюватися спеціалізовані прокуратури на правах структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора, на правах обласних прокуратур, на правах підрозділу обласної прокуратури, на правах окружних прокуратур, на правах підрозділу окружної прокуратури. Це правило не поширюється на випадок утворення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (абз. 1 ч. 2 ст. 7 Закону № 1697- VII).
Перелік, утворення, реорганізація та ліквідація спеціалізованих прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором (абз. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 1697- VII).
Наказом Генерального прокурора України від 17.08.2015 року № 67ш у системі органів військової прокуратури утворено військову прокуратуру сил антитерористичної операції (на правах регіональної), а наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 11.04.2016 року № 24ш у структурі військової прокуратури сил антитерористичної операції утворено військову прокуратуру Маріупольського гарнізону.
Наказом Генерального прокурора України від 08.05.2018 року № 47ш з метою удосконалення організації роботи військових прокуратур військову прокуратуру сил антитерористичної операції перейменовано у військову прокуратуру об`єднаних сил, а наказом Генерального прокурора України від 05.02.2020 року № 66 (у редакції наказу від 17.03.2023 року № 74) «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)» юридичну особу «Військова прокуратура об`єднаних сил» перейменовано у «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил» (на правах обласної прокуратури) без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Маріупольська спеціалізована прокуратура у сфері оборони (місце розташування у м. Маріуполі; функціонують в межах території: Волноваський район Донецької області, Кальміуський район Донецької області, Маріупольський район Донецької області) функціонує на правах окружної у складі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, яка функціонує на правах обласної, про що свідчить наказ Генерального прокурора України № 75 від 17.03.2023 року «Про окремі питання забезпечення функціонування спеціалізованих прокуратур у сфері оборони (на правах окружних)».
Таким чином, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону (код ЄДРПОУ 39969443) є належним відповідачем у даній справі.
Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Водночас у ст. 51 Закон № 1697-VII відсутня така підстава для звільнення як вступ на військову службу.
Більш того, Законом № 1697-VII не врегульовано питання звільнення прокурора у зв`язку із вступом на військову службу та виплати вихідної допомоги у зв`язку із таким звільненням.
При цьому, порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення врегульовано статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Конституційний Суд України у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Таким чином, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Суд також звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі №560/3971/19 та від 27.01.2021 року у справі № 380/1662/20.
Згідно з ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору, зокрема у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі двох мінімальних заробітних плат.
Вихідна допомога - це грошова виплата працівнику, який звільняється з роботи не з його власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами (умовами трудового договору або колективним договором).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, за своєю суттю і призначенням вихідна допомога при звільненні розглядається як гарантія (у грошовій формі) працівникові, звільненому з об`єктивних причин.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII визначено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 травня становить 1450,00 гривень (станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Таким чином, сума вихідної допомоги на момент звільнення ОСОБА_1 (12.10.2016) складає 2900,00 гривень (1450,00 грн (мінімальна заробітна плата) х 2 (два розміри мінімальної заробітної плати), що свідчить про те, що позивачу повинно бути виплачено 2900,00 гривень вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням.
Разом з тим, суд зазначає, що до даної суми не застосовується індекс інфляції, у зв`язку із тим, що нормами діючого законодавства не передбачено здійснення індексації сум, які працівник мав отримати на момент звільнення, однак не отримав з вини роботодавця, оскільки у разі несвоєчасного розрахунку при звільненні до роботодавця підлягають застосуванню інші види відповідальності, зокрема стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні та зобов`язання здійснити нарахування і виплату вихідної допомоги є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню, у спосіб, визначений судом, а саме: шляхом стягнення з відповідача суми вихідної допомоги у розмірі 2900,00 гривень без урахування індексу споживчих цін.
Стосовно вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання здійснити нарахування і виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 12.10.2016 року по день ухвалення судового рішення, суд зазначає таке.
Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII правові відносини щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 47 КЗпП України, в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби та виключення зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон №2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19.07.2022 року.
Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.
Період до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, період починаючи з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові 15.02.2024 року у справі № 420/11416/23.
Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора № 21-91зп від 12.02.2026 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 481,45 гривень, а середня заробітна плата складає 10591,90 гривень.
Таким чином, розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, обчислений відповідно до Порядку №100, за період з 13.10.2016 року (наступний день після звільнення) по 18.07.2022 року дорівнює 694732,35 гривень (481,45 грн х 1443 робочих дня затримки виплати).
Стосовно періоду з 19.07.2022 року, то як вище зазначалося судом, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Відповідно, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року складає 89068,25 гривень (481,45 грн х 185 календарних днів).
Таким чином, загальна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за період з 13.10.2016 року по 19.01.2023 року, складає 783800,60 гривень (694732,35 грн + 89068,25 грн).
Натомість суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року звернула увагу, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відповідних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі № 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3365/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17, від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20, від 20 лютого 2025 року у справі № 320/26511/23.
Також суд враховує правові висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23.
Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У зв`язку із тим, що відповідачем порушено строки виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі 2900,00 гривень, у період з 13.10.2016 року по 19.01.2023 року, що становить 1628 днів, а розрахований розмір середнього заробітку складає 783800,60 гривень, що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При обранні способу зменшення заробітку та застосування співмірності виплачених сум, суд враховує, що до виплати за порушення строку несвоєчасного розрахунку при звільненні сума складає 783800,60 гривень та з урахуванням виплаченої суми при звільненні у розмірі 2900,00 гривень, частка протиправно невиплачених позивачу коштів становить 0,37% (2900/783800,60 х 100).
Відтак, за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивачу належить 2900,06 гривень (783800,60х0,37/100).
З огляду на вказане, враховуючи розмір невиплаченої суми вихідної допомоги при звільненні, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а також загальновідомі обставини щодо наявності негативного впливу наслідків триваючої збройної агресії на економіку, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних при звільненні позивачу сум у розмірі 2900,06 гривень.
З урахуванням того, що позивачем не заявлено суми до стягнення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання здійснити нарахування і виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 12.10.2016 року по день ухвалення судового рішення, підлягають задоволенню шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13.10.2016 року по 19.01.2023 року у розмірі 2900,06 гривень.
За таких обставин вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; фактична адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Маяковського, буд. 21, код ЄДРПОУ 39969443) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (код ЄДРПОУ 39969443) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) вихідну допомогу при звільненні в сумі 2900 (дві тисячі дев`ятсот) гривень 00 копійок.
Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (код ЄДРПОУ 39969443) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 13 жовтня 2016 року по 19 січня 2023 року в сумі 2900 (дві тисячі дев`ятсот) гривень 06 копійок.
В решті позовних вимог – відмовити.
Повний текст рішення складено та підписано 06 травня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Л.Б. Голубова