_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/39461/25
Провадження № 2/947/3850/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.06.2026 року м.Одеса

Київський районний суд міста Одеси у складі:      головуючого судді    Мальованого В.О.,     за участю секретаря    Кочіашвілі А.Д.,    розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
20.10.2025 до суду через систему «Електронний суд» надійшов позов ТОВ «Споживчий центр» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.          В обґрунтування позову зазначено, що 23.12.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) №22.12.2024-100002220.  Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у розмірі 12000,00 грн., строком на 140 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом та комісії відповідно до умов договору. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі надавши відповідачу грошові кошти. Відповідач належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту та сплаті процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 32003,49 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 11990,44 грн., заборгованості за процентами в сумі 13429,28 грн., заборгованості по комісії в сумі 583,77 грн., неустойці за кожен день невиконання /неналежного виконання кожного окремого зобов`язання в сумі 6000,00 грн.
Позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн.     Ухвалою суду від 24.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з повідомленням сторін.
Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 26.11.2026 позовні вимоги позивача ТОВ «Споживчий Центр» задоволені в повному обсязі.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 08.04.2026 , задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 , заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 26.11.2025 року скасовано , призначено новий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін .        У відповідності до ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання ухвали про скасування заочного рішення .
Відзиву від відповідача до суду не надходило.      Представник позивача в судове засідання не прибув, в позовній заяві просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. 
В заяві про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_1 повідомляла , що з заочним рішенням суду не погоджується , оскільки вважає необґрунтованою суму заборгованості у розмірі 32003,49 грн. зазначає , що в матеріалах справи відсутні первинні документи, які підтверджують видачу кредиту в сумі 12000,00 грн., не погоджується і з стягненням з неї комісії в сумі 583,77 грн., посилаючись на відсутність підстав для такого стягнення. Також вважає безпідставним у період дії в Україні воєнного стану нарахування і стягнення з неї неустойки за кредитним договором на підставі ст..625 ЦК України в сумі 6000,00 грн.        Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого.    Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.  Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.          За змістом ст. 3, 6, 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.  Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).    Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.            До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики.         Так, згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.   Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.            Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).  Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.      Окрім того, відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.   Згідно ч. 3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.             Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.  Суд встановив, що 22.12.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі був укладений кредитний договір №22.12.2024-100002220 на наступних умовах: сума кредиту 12000,00 грн., строк кредитування 140 дні з дати надання кредиту; дата повернення кредиту – 11.05.2025; Процентна ставка – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом. Комісія пов`язана з наданням кредиту – 15% від суми кредиту та дорівнює 1800,00 грн. Неустойка 120 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.      Відповідно до п. 3.1. Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування Позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4441-11XX-XXXX-2750.            Відповідно до довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 204-1010 від 10.10.2025, було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 23.12.2024 10:10:14 на суму 12000,00 (дванадцять тисяч гривень 00 копійок) грн, номер картки 4441111042022750, номер транзакції в системі iPay.ua – 603627530, призначення платежу: Видача за договором кредиту №22.12.2024-100002220. 
Згідно з розрахунком позивача заборгованість відповідача за вищевказаним договором становить 32003,49 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 11990,44 грн., заборгованості за процентами 13429,28 грн., заборгованість за комісією 583,77 грн., неустойці за кожен день невиконання /неналежного виконання кожного окремого зобов`язання в сумі 6000,00 грн..       Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.         З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позов ТОВ «Споживчий центр» таким, що не підлягає задоволенню.
Як зазначалося вище , на підтвердження перерахування грошових коштів за кредитом, позивачем надано довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 204-1010 від 10.10.2025, про перерахування 23.12.2024 на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 грошових коштів в сумі 12000,00 грн., номер транзакції в системі iPay.ua – 603627530, призначення платежу: Видача за договором кредиту №22.12.2024-100002220 .            Проте з огляду на заперечення відповідача проти отримання кредитних коштів , зазначений документ не є первинним фінансовим документом, що підтверджує зарахування коштів на рахунок отримувача, в розумінні Закону України «Про платіжні послуги» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті. 
Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Сам факт підписання кредитного договору сторонами не є фактом надання коштів за таким договором. Підписання такого договору є лише правовою підставою для надання коштів. Факт отримання коштів позичальником має підтверджуватися відповідними фінансовими документами. 
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21):         - належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»;            - банківські виписки за рахунками позичальника підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку.          Аналогічна позиція наведена у Постанові ВГСУ від 13.11.2014 року №908/4154/13, постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, відповідно до яких виписка по рахунках банка є належним та допустимим доказом, щодо надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використанням таких коштів клієнтом, нарахування банком відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які допустимі докази, які підтверджують факт отримання Відповідачем від Позивача кредитних коштів. Позивачем не заявлялося клопотання про витребування доказів від банківської установи , щодо належності карткового рахунку № НОМЕР_1 відповідачеві , зарахування коштів на даний рахунок , виписок по картковому рахунку, тощо. Розрахунок заборгованості складений позивачем, за відсутності інших доказів про укладення кредитного договору та перерахування грошових коштів , не є доказом наявності заборгованості оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (кредитора), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) . В постанові Верховного Суду від 21.11.2019 р. по справі № 621/74/19 також зроблено правовий висновок, що розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Тому позовні вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не підлягають задоволенню. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи (постанова Верховного Суду по справі № 200/5647/18). Довідка про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи не є розрахунковим документом в розумінні положень чинного законодавства України та відповідно не може бути належним доказом, який підтверджує факт здійснення операції, зокрема, перерахування відповідачу грошових коштів, у зазначеному позивачем розмірі. Будь-яких належних доказів перерахування відповідачу грошових коштів, у зазначеному позивачем розмірі, зокрема квитанцій, чеків, платіжних доручень, платіжних інструкцій, банківських виписок по рахунку, тощо позивачем до суду не надано. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі. 
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню.
При ухваленні рішення суду, враховував положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.2,4,5,12,13,76-82, 89,141, 259, 263-265, 280, 282 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити .          Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.    Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.     
Повний текст рішення складений 03 червня 2026 року. 
Учасники справи:          Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (ЄДРПОУ 37356833, адреса: 01032, м.Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А.  Відповідач – ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя В. О. Мальований