ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

03 червня 2026 року 
справа № 640/12500/22
адміністративне провадження № К/990/19976/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,
суддів - Бившевої Л. І., Олендера І. Я.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрнафта»
на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року (судді: Ганечко О. М., Василенко Я. М., Кузьменко В. В.),
у справі № 640/12500/22
за позовом Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків
до Акціонерного товариства «Укрнафта»
про стягнення заборгованості, -

УСТАНОВИВ:

Центральне міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - податковий орган, позивач у справі) звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта», Товариство, відповідач у справі, скаржник) про стягнення заборгованості з рахунків платника податків у банках у сумі 2 436 897 258,00 грн.

Київський окружний адміністративний суд рішенням від 13 лютого 2025 року адміністративний позов задовольнив, стягнув з ПАТ «Укрнафта» частину чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об`єднань), що вилучається до бюджету, у сумі 2 436 897 258,00 грн.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 30 липня 2025 року задовольнив апеляційну скаргу Товариства, скасував рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року, прийняв нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову податкового органу відмовив.
Верховний Суд постановою від 28 жовтня 2025 року касаційну скаргу податкового органу залишив без задоволення, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2025 року залишив без змін. 

10 березня 2026 року Товариство звернулося до суду апеляційної інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки при ухваленні апеляційним судом постанови від 30 липня 2025 року не було вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі.

Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 09 квітня 2026 року відмовив у задоволенні заяви Товариства про ухвалення додаткового судового рішення.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат, виходив із того, що приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не передбачають підстав для стягнення з позивача - суб`єкта владних повноважень на користь відповідача - юридичної особи, на користь якої задоволено апеляційну скаргу та відмовлено суб`єкту владних повноважень у задоволенні позовних вимог, судових витрат на сплату судового збору за подання такої апеляційної скарги. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що позбавлений процесуальної можливості діяти поза межами, визначеними процесуальним законом КАС України, що регулює такі випадки.

Не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції від 09 квітня 2026 року, ПАТ «Укрнафта» з вернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на зазначене судове рішення.

У касаційній скарзі Товариство, посилаючись на абзац шостий частини четвертої статті 328 та пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема статей 139, 143, 246 та 252 КАС України. Скаржник вказує, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції не вирішив питання щодо розподілу судових витрат, хоча такий обов`язок прямо передбачений частиною шостою статті 139 КАС України. На думку скаржника, невирішення питання про судові витрати свідчить про неповноту судового розгляду та призвело до позбавлення його права на відшкодування понесених витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 39 000 грн. 

Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції не навів належних мотивів, з яких питання про судові витрати не підлягає вирішенню. Одночасно скаржник звертає увагу на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 139 КАС України у подібних правовідносинах. У зв`язку із цим Товариство просить скасувати ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат.

Верховний Суд ухвалою від 12 травня 2026 року відкрив касаційне провадження за скаргою відповідача, справу витребував з суду першої інстанції.

22 травня 2026 року справа № 640/12500/22 надійшла на адресу Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно з пункту 3 частиною першою статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. 

За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною другою зазначеної статті кодексу встановлено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець розмежував правовий режим судових витрат суб`єкта владних повноважень та інших учасників адміністративного процесу. Так, закон обмежує можливість покладення на приватну особу витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних зі сплатою судового збору, однак не містить заборони щодо компенсації судових витрат особі, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою такого правового регулювання є забезпечення ефективного судового захисту особи у публічно-правових відносинах та недопущення покладення на неї надмірного фінансового тягаря у зв`язку із необхідністю захисту своїх прав у суді. Адміністративне судочинство за своєю природою спрямоване на захист особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а тому тлумачення норм щодо судових витрат має здійснюватися з урахуванням принципу ефективності судового захисту та процесуальної рівності сторін.

У цій справі суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу Товариства, скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позову суб`єкта владних повноважень. Отже, саме відповідач - юридична особа, яка не є суб`єктом владних повноважень, виявився стороною, на користь якої вирішено спір за результатами апеляційного перегляду. 

Частиною шостою статті 139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, у разі ухвалення нового рішення суд апеляційної інстанції зобов`язаний вирішити питання про розподіл судових витрат з урахуванням результату розгляду справи та правового статусу сторін. 

Водночас суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення, виходив із того, що стаття 139 КАС України прямо не передбачає випадку стягнення на користь відповідача - юридичної особи судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у разі відмови у позові суб`єкта владних повноважень. Саме з цих підстав суд дійшов висновку про відсутність процесуальної можливості для здійснення такого розподілу судових витрат.

Проте такий підхід є надмірно формальним та не враховує системного змісту положень статті 139 КАС України у взаємозв`язку із завданням адміністративного судочинства та принципом ефективного судового захисту.

Так, частина перша статті 139 КАС України закріплює загальний підхід, за яким у разі вирішення спору на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, понесені нею судові витрати підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Натомість положення частин другої та третьої цієї статті визначають окремі випадки та межі компенсації судових витрат саме суб`єкта владних повноважень. При цьому відсутність у статті 139 КАС України окремого прямого припису щодо компенсації судового збору юридичній особі у випадку ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у позові суб`єкта владних повноважень не свідчить про наявність законодавчої заборони на такий розподіл судових витрат.

Інше тлумачення фактично призводило б до ситуації, за якої особа, яка успішно оскаржила судове рішення та домоглася відмови у задоволенні позову суб`єкта владних повноважень, була б позбавлена права на компенсацію понесених нею витрат лише з підстав відсутності спеціального процесуального застереження щодо саме такого процесуального результату спору.

Оскільки Товариство понесло витрати зі сплати судового збору у зв`язку з необхідністю оскарження рішення суду першої інстанції, яке у подальшому було скасоване апеляційним судом, а позов суб`єкта владних повноважень залишено без задоволення, відсутні правові підстави для покладення на цю особу тягаря остаточного несення таких витрат.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 139 КАС України та безпідставно відмовив у вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, понесених Товариством у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 252 КАС України ухвалення додаткового судового рішення у визначених цією нормою випадках здійснюється судом, який ухвалив відповідне судове рішення, тому справа підлягає направленню до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Отже, касаційну скаргу Товариства слід задовольнити, а ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, направивши справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрнафта» задовольнити.

Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року скасувати, справу № 640/12500/22 направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: Л. І. Бившева

І. Я. Олендер