СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Харків Справа № 905/1177/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І. , суддя Хачатрян В.С.
за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
за участю прокурорів та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "СІВЕРДОРБУД"

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури (вх. №594 Д/1) на рішення Господарського суду Донецької області від 03.03.2026 (повний текст складено 04.03.2026) у справі № 905/1177/25 
за позовною заявою Керівника Слобожанської окружної прокуратури Дніпровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі
позивача 1 – Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, с. Слобожанське Дніпропетровської області
позивача 2 – Гуманітарного відділу Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, с. Слобожанське Дніпропетровської області
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СІВЕРДОРБУД", м. Краматорськ, Донецької області
про визнання недійсним додаткових угод №2 та №3 до договору та стягнення коштів у сумі 437 445,65 грн –

ВСТАНОВИВ:
Керівник Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача 1 Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та позивача 2 Гуманітарного відділу Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, через підсистему ЄСІТС “Електронний суд”, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СІВЕРДОРБУД" про:
- визнання недійсною додаткової угоди №2 від 29.12.2023 до договору на закупівлю робіт №4 від 28.03.2023, укладеного між Гуманітарним Відділом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Товариством з обмеженою відповідальністю “СІВЕРДОРБУД”;
- визнання недійсною додаткової угоди №3 від 11.09.2024 до договору на закупівлю робіт №4 від 28.03.2023, укладеного між Гуманітарним Відділом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Товариством з обмеженою відповідальністю “СІВЕРДОРБУД”;
- стягнення з Товариством з обмеженою відповідальністю “СІВЕРДОРБУД” на користь Гуманітарного відділу Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області пені у сумі 74 682,29 грн та штрафу у сумі 362 763,36 грн, всього 437 445,65 грн.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 03.03.2026 позов Керівника Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача 1 Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та позивача 2 Гуманітарного відділу Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІВЕРДОРБУД» про визнання недійсними додаткових угод №2 від 29.12.2023 та №3 від 11.09.2024 до договору на закупівлю робіт №4 від 28.03.2023 та стягнення коштів у сумі 437445,65 грн, задоволено частково.
Визнано недійсними додаткову угоду №2 від 29.12.2023 та додаткову угоду №3 від 11.09.2024 до договору на закупівлю робіт №4 від 28.03.2023, укладеного між Гуманітарним Відділом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІВЕРДОРБУД».
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІВЕРДОРБУД» на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по оплаті судового збору у сумі 4844,80 грн.
В іншій частині позовних вимог, відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором доведено наявність порушення вимог законодавства у сфері публічних закупівель при укладенні додаткових угод до договору, зокрема відсутність документально підтверджених об`єктивних обставин, які б обґрунтовували продовження строку дії договору.
Суд виходив з того, що відповідно до ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» зміна істотних умов договору, у тому числі продовження строку його дії, допускається виключно за наявності належного документального підтвердження об`єктивних причин, які унеможливлюють виконання зобов`язань у встановлений строк. Водночас у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність таких обставин, а також відсутні пояснення сторін щодо причин продовження строку виконання робіт. 
Крім того, суд встановив, що після укладення додаткової угоди №2 фактичне виконання робіт не здійснювалось, що свідчить про формальний характер продовження строку дії договору та відсутність реальної господарської необхідності у внесенні відповідних змін. 
З огляду на це суд дійшов висновку, що додаткова угода №2 суперечить вимогам Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак підлягає визнанню недійсною. Враховуючи, що додаткова угода №3 була укладена після спливу строку дії основного договору (за відсутності правомірного його продовження), суд визнав її також недійсною як похідну від неправомірно зміненого зобов`язання. 
Водночас, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій, суд виходив з того, що додатковою угодою №1/1 було зменшено обсяг та вартість робіт, а роботи у цьому скоригованому обсязі були виконані та оплачені, при цьому зазначена угода не оскаржувалась та є чинною, що виключає підстави для застосування відповідальності за прострочення. 
Отже, рішення суду ґрунтується на висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог: у частині недійсності додаткових угод - доведеність порушення закону, у частині штрафних санкцій - відсутність складу порушення зобов`язання.
Дніпропетровська обласна прокуратура з рішенням суду першої інстанції не погодилась, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального пава, просить суд скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 03.03.2026 у справі № 905/1177/25 в частині відмови керівнику Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області в задоволенні позову щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІВЕРДОРБУД» на користь Гуманітарного відділу Слобожанської селищної ради пені у сумі 74 682,29 грн та штраф у сумі 362 763,36 грн, а всього 437 445,65 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:
- суд першої інстанції неправомірно поклав в основу своїх висновків додаткову угоду №1/1 від 20.12.2023, не надавши належної оцінки її правовій природі, хоча така угода є нікчемною, оскільки укладена з порушенням вимог ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», зокрема в частині незаконного зменшення обсягу робіт. Скаржник зазначає, що на момент укладення додаткової угоди №1/1 роботи за договором не були виконані у повному обсязі, що підтверджується актами виконаних робіт, останній з яких датований 06.12.2023, а невиконаний обсяг становив 522 733, 20 грн. При цьому будь-які зміни до проектно-кошторисної документації не вносились, що свідчить про фактичне, а не документально обґрунтоване зменшення обсягу робіт. Додаткова угода №1/1 містить суперечливі та недостовірні відомості, оскільки в ній зазначено про фактичне виконання договору, тоді як вже через дев`ять днів сторони уклали додаткову угоду №2 про продовження строку виконання робіт, що саме по собі свідчить про відсутність виконання договору в повному обсязі. Додаткова угода №1/1 не була оприлюднена в системі публічних закупівель «Prozorro» та не подавалась до органів казначейства для реєстрації, що підтверджує її прихований характер та додатково свідчить про порушення законодавства у сфері публічних закупівель. 
- суд першої інстанції повинен був з власної ініціативи (ex officio) надати оцінку нікчемності угоди №1/1 та не мав права використовувати її як підставу для висновку про відсутність прострочення виконання зобов`язання. Прокурор був позбавлений можливості належним чином заявити вимоги щодо цієї угоди, оскільки її існування було приховано замовником, а суд відмовив у поверненні до підготовчого провадження та залишив без розгляду заяву про зміну підстав позову, що призвело до неповного з`ясування обставин справи.
16.04.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "СІВЕРДОРБУД" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Обґрунтовує свій відзив тим, що:
- під час виконання договору сторони дійшли висновку про необхідність зменшення обсягу будівельних робіт, оскільки вказане обумовлене реальними виробничими потребами та спрямоване на економне і раціональне використання коштів територіальної громади. У зв`язку з цим сторони уклали додаткову угоду №1/1 від 20.12.2023, якою було зменшено обсяг і відповідно вартість робіт до 6 732 534 грн, що, як зазначає відповідач, підтверджується порівняльною відомістю договірних і фактичних обсягів виконаних робіт. Таким чином, роботи були виконані у фактично необхідному та достатньому обсязі, а відтак відсутні підстави вважати, що відповідач допустив порушення строків виконання зобов`язання;
- вимоги прокурора про стягнення пені та штрафу є безпідставними, оскільки вони нараховані на обсяг робіт, який був виключений з предмета договору за погодженням сторін, а отже не підлягав виконанню;
- додаткова угода №1/1 не була предметом позову і не оскаржувалась у суді, а тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з презумпції її правомірності відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України. Відтак, на думку відповідача, відсутні підстави для ігнорування її положень при вирішенні питання про наявність чи відсутність прострочення;
- прокурор мав достатньо часу для належного реагування на надані відповідачем докази, зокрема на копію додаткової угоди №1/1, яка була подана ще разом з відзивом на позов, однак не скористався своїми процесуальними правами належним чином, зокрема не змінив своєчасно підстави або предмет позову. У зв`язку з цим відповідач вважає безпідставними доводи скаржника про неможливість оскарження цієї угоди;
- зменшення обсягу робіт та їх вартості не спричинило жодних збитків, а навпаки забезпечило економію бюджетних коштів, а тому відсутній сам факт порушення публічного інтересу. Відповідно, на його думку, подання прокурором позову має формальний характер і є необґрунтованим втручанням у діяльність органів місцевого самоврядування. 

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.
У судове засідання від 20.04.2026 з`явились прокурори та представник Товариства з обмеженою відповідальністю "СІВЕРДОРБУД". Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.
16.03.2023 Гуманітарним відділом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області у системі PROZORRO оприлюднено оголошення про проведення відкритих торгів із закупівлі робіт: «Капітальний ремонт нежитлового приміщення за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт Слобожанське, вул. Теплична, 39, приміщення 61; 45453000-7 Капітальний ремонт і реставрація за ДК 021:2015 Єдиного закупільного словника» (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2023-03-08-002053-a)” за ідентифікатором закупівлі UА-2023-03-08-002053-а.
За результатами проведених торгів переможцем визначено ТОВ «СІВЕРДОРБУД» з ціновою пропозицією на суму 7255267,20 грн. 
Відповідно до оголошення про проведення закупівлі та плану закупівлі джерелом її фінансування є місцевий бюджет.
10.03.2023 за вих. №4/03-2023 листом-погодженням ТОВ «Сівердорбуд» повідомив Гуманітарний відділ Слобожанської селищної ради про те, що погоджується з умовами проекту договору, що міститься в додатку 3 до тендерної документації. (Тендерна документація по процедурі відкриті торги з особливостями на закупівлю робіт «Капітальний ремонт нежитлового приміщення за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський р-н, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 39, приміщення 61» міститься в матеріалах справи.)
За результатами проведення вищевказаної процедури публічних торгів 28.03.2023 між замовником Гуманітарний відділ Слобожанської селищної ради (позивач-2 у справі) та підрядником Товариством з обмеженою відповідальністю “Сівердорбуд” (відповідач у справі) укладено договір про закупівлю робіт №4 за умовами якого підрядник зобов`язався власними силами і засобами, в обумовлений термін у відповідності до замовлення і вимог проектно-кошторисної документації, будівельних норм та правил виконати роботи на об`єкті: «Капітальний ремонт нежитлового приміщення за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 39, приміщення 61; 45453000-7 Капітальний ремонт і реставрація за ДК 021:2015 Єдиного закупільного словника », а замовник зобов`язується прийняти і оплатити виконані роботи. Склад та обсяг робіт, що є предметом договору, визначаються на підставі проектно-кошторисної документації та договірної ціни (додаток №1 до договору). 
Згідно з п.2.1 договору, підрядник зобов`язується виконати замовнику передбачені цим договором роботи, якість яких відповідає вимогам проектної документації, будівельних норм, ДСТУ та умовам проектно-кошторисної документації.
Пунктом 3.1 договору визначено, ціна цього договору дорівнює ціні пропозиції Учасника-переможця торгів і становить - 7255267,20 грн в тому числі ПДВ 1209211,20 грн. Договірна ціна є невід`ємною частиною цього договору та наводиться в додатку №1 до договору. Ціна цього договору є твердою. 
Відповідно до п.3.3 договору, ціна договору може бути змінена за взаємною згодою сторін у випадку зміни обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків.
Згідно з п. 4.1 договору фінансування робіт здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету відповідно до календарного графіку фінансування (додаток 3).
Відповідно до п. 4.2 договору, розрахунки замовником проводяться тільки за фактично виконані роботи у термін на протязі 30-ти (тридцяти) календарних днів з моменту підписання замовником представлених підрядником належно оформлених актів виконаних робіт (Форма КБ-2в) та довідки (Форма КБ-3), рахунки на оплату, та тільки в межах бюджетних призначень. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунки за надані роботи здійснюються при отриманні замовником бюджетного призначення на фінансування цих робіт.
Пунктом 4.11 договору передбачено, що вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті визначаються зі всіх складових вартості робіт, розрахованих у договірній ціні. Оплата за виконані роботи здійснюється в безготівковому порядку, валютою платежу є гривня.
Підрядник виконує роботи у відповідності з затвердженою проектно-кошторисною документацією, будівельними нормами і правилами та графіками виконання робіт (додаток 2) (п.5.2 договору).
Замовник здійснює контроль і технічний нагляд за відповідністю якості, обсягів і ціни виконаних робіт проекту, кошторису, будівельним нормам і правилам. При виявленні відхилень, замовник видає підряднику припис про їх усунення, а при серйозних порушеннях приймає рішення про призупинення робіт. Роботи за договором повинні бути виконані у терміни відповідно до календарного графіку виконання робіт, що оформлюється додатком 2 до договору і є його невід`ємною частиною (п.5.3, п. 5.4 договору). 
Згідно з п. 6.4.1 договору, підрядник зобов`язується виконувати роботу у відповідності з вимогами проектно-кошторисної документації, будівельних норм і правил, календарного графіку виконання робіт, та чинного законодавства України.
За порушення строків календарного графіку виконання робіт чи введення в експлуатацію об`єкту з вини підрядника, останній сплачує замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення терміну від суми невиконаних робіт та траф у розмірі 5% від загальної вартості робіт визначеної договором (п.7.2 договору).
Усі зміни до договору вносяться в період його дії письмово, з укладанням додаткової угоди до договору, що стає невід`ємною частиною цього договору і набирає чинності після його підписання уповноваженими особами сторін (п.11.1 договору).
Розірвання договору можливе за згодою сторін. Розірвання договору здійснюється не раніше ніж через 10 днів після отримання другою стороною письмового повідомлення про намір розірвати договір з обґрунтуванням причин (п.11.2 договору).
Відповідно до п.13.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2023, а в частині розрахунків – до повного виконання сторонами зобов`язань за даним договором.
Додатком №1 до договору сторонами визначено договірну ціну «Капітального ремонту нежитлового приміщення за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 39 приміщення 61; 45453000-7 Капітальний ремонті і реставрація за ДК 021:2015 Єдиного закупівельного словника», яка складає – 7255267,20 грн.
Додатком №2 до договору сторонами визначений календарний графік виконання робіт «Капітального ремонту нежитлового приміщення за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 39 приміщення 61; 45453000-7 Капітальний ремонті і реставрація за ДК 021:2015 Єдиного закупівельного словника» на 2023 рік.
Відповідно до календарного графіку виконання робіт всі роботи мають бути виконані в строк до 31.12.2023. 
Додатком №3 до договору сторонами визначений календарний графік фінансування на 2023 рік – будівельні роботи 6046056,00 грн; інші витрати 1209211,20 грн, всього 7255267,20 грн.
04.12.2023 між сторонами укладено додаткову угоду №1 відповідно до якої юридичну адресу ТОВ «Сівердорбуд» викладено в новій редакції: «ТОВ «Сівердорбуд», 51925, Дніпропетровська обл., місто Кам`янське, вул. Широка, б. 5, ЄДРПОУ 42702867, р/р НОМЕР_1 в АТ «Ощадбанк» МФО 305482…».
20.12.2023 сторони уклали додаткову угоду № 1/1 до договору № 4 від 28.03.2023, якою виклали п.3.1 договору в іншій редакції: ціна цього договору становить 6732534,00 грн, в тому числі ПДВ 1122089,00 грн. Також, сторони визначили викласти додаток №1 до договору в новій редакції якою зменшено вартість робіт за договором до 6732534,00 грн.
29.12.2023 між сторонами укладено додаткову угоду №2 якою сторонами п.13.1 договору, викладено в новій редакції: «Договір набирає законної сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2024, а в частині розрахунків – до повного виконання сторонами зобов`язань за даним договором.»
11.09.2024 між сторонами укладено додаткову угоду №3 якою сторони дійшли згоди на підставі ст.651 Цивільного кодексу України та п.11.2 договору №4 від 28.03.2023 достроково припинити (розірвати) дію договору №4 від 28.03.2023. У сторін відсутні будь-які претензії одна до одної, пов`язаних з виконання договору.
До матеріалів справи додано, зокрема, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2023 року на суму 337791,60 грн, акт №2-1 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 203 року на суму 1685708,40 грн; акт №3 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2023 року на суму 2953410,00 грн; акт №4 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2023 року на суму 639564,00 грн.
Гуманітарним відділом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області на рахунок ТОВ «СВІВЕРДОРБУД» сплачено за виконані роботи суму у розмірі 6732534,00 грн, вказане підтверджується копіями трансакцій, що наявні в матеріалах справи (а.с. 112-114). 
Факт виконання робіт у вказаному обсязі в межах даної справи прокурором не оскаржується. 
На запит Слобожанської окружної прокуратури, Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області листом від 15.11.2024 № 03-07/05/607 повідомила, що відсутність об`єктивних причин для усунення недоліків щодо спірної закупівлі. Вказаний лист доданий до матеріалів справи (а.с.120).
Гуманітарний відділ Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області листом від 20.11.2024 №1069 повідомив прокуратуру про відсутність інших пояснень ніж ті, що викладені у листі від 15.11.2024 № 03-07/05/607 Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с.119).
Проте, прокурор зауважує, що відповідь Слобожанської селищної ради щодо правомірності продовження строків виконання зобов`язань за Договором є необґрунтованою. 
Прокурор у позові зазначає, що за результатами вивчення веб-порталу «ProZorro» встановлено факт можливих порушень Закону України «Про публічні закупівлі» Гуманітарним відділом Слобожанської селищної ради при проведенні закупівлі по об`єкту «Капітальний ремонт нежитлового приміщення за адресою: Дніпропетровська обл., Дніпропетровський р-н, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 39, приміщення 61» (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2023-03-08-002053-a), за результатами проведення яких укладено договір з ТОВ «Сівердорбуд» на суму 7255267,20 грн та подальші додаткові угоди до нього. 
Згідно з пунктом 3.1. ціна цього договору дорівнює ціні пропозиції учасника переможця торгів і становить - 7 255 267, 20 грн (сім мільйонів двісті п`ятдесят п`ять тисяч двісті шістдесят сім гривень 20 копійок) в тому числі ПДВ 1209211,20 грн. Договірна ціна є невід`ємною частиною цього договору та наводиться в додатку № 1 до Договору. Ціна даного Договору є твердою.
Відповідно до пункту 13.1. договір набирає законної сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2023, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань за даним договором. 
За два дні до закінчення строку договору - 29.12.2023, сторонами укладено додаткову угоду № 2, якою внесені зміни до пункту 13.1 Договору № 4 від 28.03.2023 та з урахуванням змін його викладено в наступній редакції: «Договір набирає законної сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2024, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань за даним договором.».
На момент підписання сторонами додаткової угоди № 2, якою продовжено строк дії договору, ТОВ «СВІВЕРДОРБУД» були невиконані роботи на суму 522733,2 грн (7255267,20 – 6732534 = 522733,2)
Прокурор у своєму позові та в судовому засіданні під час розгляду справи по суті наводить підстави для визнання недійсним додаткових угод №2 та №3 укладених до договору №4 від 28.03.2023 з посиланням на те, що зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися на підставі наявності документального обґрунтування необхідності цих змін та виключно у випадках, визначених статтею 41 Закону. 
Додатковою угодою № 2 від 29.12.2023 сторонами погоджено продовжити строк дії Договору до 31.12.2024. 
Прокурор зазначає, що будь-яких документально підтверджених об`єктивних обставин, що підтверджують необхідність продовження строку дії договору сторонами не надано.
Додатковою угодою №2 від 29.12.2023 сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2024, без внесення відповідних змін до календарного графiку виконання робiт та плану фінансування та без жодного обґрунтування необхідності продовження строку виконання робіт. 
Враховуючи, що додаткова угода №2 до Договору укладена за відсутності належного документального підтвердження об`єктивних обставин для продовження строку виконання робіт за Договором, прокурор знаходить підстави для визнання додаткової угоди від 29.12.2023 №2 до договору недійсною та стягнення з ТОВ «СВІВЕРДОРБУД» пені та штрафу за порушення строків виконання зобов`язань. 
Також, прокурор зазначає, що після укладання додаткової угоди №2 про продовження строку дії договору №4 від 28.03.2023 жодні додаткові роботи по об`єкту не виконувалися, акт обсягів додаткових робіт по об`єкту підписано 29.12.2023, а фактично останній акт виконаних робіт підписано 06.12.2023 та останню оплату проведено згідно платіжного доручення №153 від 08.12.2023 за актом приймання виконаних будівельних робіт КБ2-В № 5 вiд 06.12.2023 за договором №4 вiд 28.03.2023. 
Після цього до моменту укладання додаткової угоди №3 від 11.09.2024 про розірвання договору №4 від 28.03.2023 жодні роботи не було виконано, про що свідчить відсутність актів виконаних робіт та оплата не здійснювалась. 
Вищезазначене свідчить про фіктивність обставин, якими сторони нібито обґрунтували необхідність укладення Додаткової угоди №2 від 29.12.2023. 
В контексті складання сторонами Акту обсягів додаткових робіт по об`єкту від 29.12.2023, як підстави продовження строку виконання робіт встановленого в договорі на думку прокурора про його фіктивність свідчить не лише та обставина, що вони фактично не виконувались, а й та обставин, що сторони не вносили жодних змін до Договору в частині обсягу та виду робіт, що підлягають виконанню.
На думку прокурора, зазначене свідчить про невідповідність укладеної додаткової угоди інтересам держави та суспільства, актам цивільного законодавства та наявність підстав для визнання їх недійсними у судовому порядку на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та стягнення із підрядника штрафних санкцій за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань. 
З аналогічних підстав на думку прокурора є недійсною додаткова угода № 3, якою розірвано договір після спливу строку його дії. 
Враховуючи, що прокурором оспорюється додаткова угода №2, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2024, то відповідно додаткова угода №3 укладена 11.09.2024 є такою, що укладена після спливу строку основного договору 31.12.2023.
Таким чином, прокурор стверджує, що укладення додаткової угоди № 2 та №3 до договору зумовлене невиконанням в повному обсязі робіт за договором підрядником, згідно графіку, що в свою чергу не є належною, достатньою, обґрунтованою, об`єктивною та документально підтвердженою обставиною для продовження строку виконання зобов`язань за договором.
Також, прокурор стверджує, що укладення додаткової угоди про продовження строків виконання зобов`язань, жодним чином не відповідає принципу максимальної економії та ефективності.
Прокурор зазначає, що враховуючи те, що додаткова угода № 2 та № 3 до договору укладена з порушенням вимог підпункту ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», 4 п. 19 Особливостей, то відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, вони підлягають визнанню їх недійсними.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Отже, як стверджує прокурор, визнання недійсними додаткових угод №2 та №3 призведе до застосування до правовідносин сторін положень основного договору №4, зокрема в частині застосування встановлених строків виконання робіт. 
Суд першої інстанції частково задовольнив позовну заяву, що стало підставою для звернення прокурора до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.
Щодо представництва прокурора
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина 3 статті 53 ГПК).
Відповідно до частини четвертої вказаної статті прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу
Згідно з частиною 5 статті 53 ГПК у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру", відповідно до частини третьої якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та № 922/1830/19).
Разом з цим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (ч. 4 ст. 23 Закону "Про прокуратуру").
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19; від 28.09.2022 у справі №483/448/20; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц). 
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.
Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави.
Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
У п.38 постанови від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, на неврахування висновків в якій вказує прокурор, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру") . 
З матеріалів справи вбачається, що на запит Слобожанської окружної прокуратури, Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області листом від 15.11.2024 № 03-07/05/607 повідомила, що відсутність об`єктивних причин для усунення недоліків щодо спірної закупівлі. Вказаний лист доданий до матеріалів справи (а.с.120).
Гуманітарний відділ Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області листом від 20.11.2024 №1069 повідомив прокуратуру про відсутність інших пояснень ніж ті, що викладені у листі від 15.11.2024 № 03-07/05/607 Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с.119). 
На думку прокурора, неподання позивачем 1 та позивачем 2 до суду відповідного позову свідчить про неналежне здійснення ними своїх повноважень. 
У постанові від 28.09.2022 у справі №483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що представництво прокурором інтересів держави в особі позивача 1 та позивача 2 у даній справі відповідає вимогам чинного законодавства та спрямоване на забезпечення ефективного захисту інтересів територіальної громади у разі їх порушення стороною договору за умови бездіяльності або неналежного здійснення захисту такими органами.
З огляду на встановлені обставини, зокрема відсутність належних заходів з боку уповноважених органів щодо судового захисту відповідних інтересів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав наявність передбачених законом підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у цій справі та правомірно відхилив доводи відповідача про відсутність таких підстав як безпідставні та такі, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Щодо суті спору
Предметом розгляду у даній справі є вимоги керівника окружної прокуратури, заявлені в інтересах держави, про визнання недійсними додаткових угод №2 від 29.12.2023 та №3 від 11.09.2024 до договору про закупівлю робіт №4 від 28.03.2023, а також про стягнення з підрядника штрафних санкцій (пені та штрафу) у зв`язку з неналежним та несвоєчасним виконанням зобов`язань за вказаним договором. 
Предметом апеляційного розгляду є перевірка законності та обґрунтованості рішення господарського суду першої інстанції в оскарженій частині, а саме в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у сумі 437 445,65 грн, з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, який не погоджується з висновками суду щодо відсутності прострочення виконання робіт та правомірності врахування судом додаткової угоди №1/1 від 20.12.2023 при вирішенні питання про відповідальність відповідача. 
При цьому, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними додаткових угод №2 та №3 апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення не оскаржується.
Як вбачається із оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що додатковою угодою №1/1 від 20.12.2023 сторони змінили істотні умови договору, зокрема зменшили обсяг та вартість робіт, визначивши нову ціну договору, у межах якої зобов`язання підрядника були виконані, а замовником прийняті у встановлені строки. 
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що додаткова угода №1/1 не була предметом позову та не оспорювалась у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим застосував презумпцію її чинності. 
З урахуванням того, що після внесення змін до договору обсяг робіт, за який позивач просить нарахувати штрафні санкції, не підлягав виконанню, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність факту прострочення виконання зобов`язання та, відповідно, відсутність підстав для застосування відповідальності, передбаченої пунктом 7.2 договору.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції та зазначає таке.
Прокурор, звертаючись до місцевого суду з позовом прохав:
- визнати недійсною додаткову угоду №2 від 29.12.2023 до договору на закупівлю робіт №4 від 28.03.2023, укладеного між Гуманітарним Відділом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Товариством з обмеженою відповідальністю “СІВЕРДОРБУД”;
- визнати недійсною додаткову угоду №3 від 11.09.2024 до договору на закупівлю робіт №4 від 28.03.2023, укладеного між Гуманітарним Відділом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Товариством з обмеженою відповідальністю “СІВЕРДОРБУД”;
- стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю “СІВЕРДОРБУД” на користь Гуманітарного відділу Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області пені у сумі 74 682,29 грн та штрафу у сумі 362 763,36 грн, всього 437 445,65 грн.
Підставою для звернення до суду прокурор зазначав порушення вимог законодавства у сфері публічних закупівель при укладенні додаткових угод до договору, а також неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором підряду.
Зокрема, прокурор обґрунтовував позов тим, що додаткові угоди №2 від 29.12.2023 та №3 від 11.09.2024 укладені з порушенням п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки сторонами без належного документального підтвердження об`єктивних обставин було продовжено строк виконання зобов`язань за договором. При цьому жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, що унеможливлювали виконання робіт у визначений договором строк, сторонами не надано, а відповідні зміни не супроводжувалися внесенням змін до календарного графіка виконання робіт чи плану фінансування.
Крім того, прокурор зазначав, що наслідком визнання недійсними вказаних додаткових угод є застосування умов договору у первісній редакції, відповідно до яких роботи мали бути виконані у визначений строк, однак фактично виконані не були у повному обсязі, у зв`язку з чим частина робіт залишилася невиконаною.
У зв`язку з цим прокурор вказував на наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої договором, а саме нарахування пені та штрафу за прострочення виконання зобов`язань, що і стало підставою для заявлення вимог про їх стягнення.
Судом першої інстанції всебічно та повно досліджено обставини справи, надано правову оцінку усім зібраним у справі доказам, перевірено доводи сторін та надано вмотивовані відповіді на кожен із них. Зокрема, судом надано окрему правову оцінку кожній із заявлених позовних вимог прокурора, із викладенням мотивів їх задоволення або відхилення.
Разом з тим, скаржник вважає, що суд першої інстанції мав за власною ініціативою встановити нікчемність правочину, зокрема додаткової угоди №1/1, оскільки її зміст, на переконання апелянта, суперечить імперативним вимогам законодавства у сфері публічних закупівель, а саме передбачає зменшення обсягу робіт без належного правового та документального обґрунтування, що заборонено ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Крім того, скаржник зазначає, що зазначена угода містить недостовірні відомості щодо фактичного виконання договору на момент її укладення, оскільки, як встановлено матеріалами справи, частина робіт залишалася невиконаною. За таких обставин, на думку апелянта, додаткова угода №1/1 є нікчемною в силу прямої вказівки закону, а отже суд був зобов`язаний не застосовувати її положення при вирішенні спору незалежно від того, чи заявлено відповідну вимогу сторонами.
Колегія суддів зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 названого Кодексу позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Чинні процесуальні норми ГПК України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання доказів, якими він обґрунтовує ці підстави (аналогічні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 925/1152/21, від 28.06.2023 у справі № 910/1182/23, від 18.03.2021 у справі № 909/783/20, від 16.11.2021 у справі № 910/694/21).
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15.
Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №922/2575/19.
З матеріалів справи вбачається, що 23.02.2026 та 24.02.2026 до суду першої інстанції за підписом керівника Слобожанської окружної прокуратури Кондратова В.Г. надійшли, зокрема, клопотання №66-236вих-26 від 20.02.2026 про повернення до стадії підготовчого провадження у справі №905/1177/25; заява №66-757вих-26 від 23.02.2026 про зміну предмета позову.
26.02.2026 до місцевого суду від Слобожанської окружної прокуратури надійшла заява №66-828вих-26 від 26.02.2026 про залишення без розгляду заяви №66-757вих-26 від 23.02.2026 про зміну предмета позову.
02.03.2026 до суду першої інстанції за підписом керівника Слобожанської окружної прокуратури Кондратова В.Г. надійшла заява №66-683вих-26 від 27.02.2026 про зміну підстав позову.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 03.03.2026: відмовлено у задоволені клопотання керівника Слобожанської окружної прокуратури №66-236вих26 від 20.02.2026 про повернення до стадії підготовчого провадження; клопотання керівника Слобожанської окружної прокуратури №66-756вих-26 від 23.02.2026 про залучення третьої особи та заяву №66-683вих-26 від 27.02.2026 про зміну підстав позову, залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України; задоволено заяву керівника Слобожанської окружної прокуратури №66-828вих-26 від 26.02.2026 про залишення без розгляду заяви №66-757вих-26 від 23.02.2026 про зміну предмета позову; залишено без розгляду заяву керівника Слобожанської окружної прокуратури №66-757вих-26 від 23.02.2026 про зміну предмета позову.
Наведене свідчить про те, що прокурор скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 3 ст. 46 ГПК України, та заявляв відповідні клопотання і заяви про зміну предмета та підстав позову.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зазначені процесуальні дії прокурора були вчинені після закінчення підготовчого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції, діючи в межах наданих йому повноважень та з дотриманням вимог процесуального закону, відмовив у поверненні до стадії підготовчого провадження та залишив без розгляду відповідні заяви і клопотання на підставі частини 2 статті 207 ГПК України.
Апеляційний суд зауважує, що прокуратурою не оскаржено в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції від 03.03.2026, якою, зокрема, відмовлено у поверненні до стадії підготовчого провадження та залишено без розгляду заяву про зміну підстав позову, а також не наведено у поданій апеляційній скарзі жодних доводів чи мотивів щодо незаконності або необґрунтованості зазначеної ухвали.
За таких обставин, вказана ухвала не є предметом апеляційного перегляду, а отже, її правомірність не підлягає перевірці судом апеляційної інстанції в межах даного провадження.
Отже, місцевий суд здійснював розгляд справи в межах заявлених прокурором позовних вимог та підстав позову, викладених у поданій позовній заяві, без урахування обставин і доводів, які не були належним чином введені у предмет доказування у встановленому процесуальному порядку.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому згідно з ч. 2,3 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.
За таких обставин, відсутність у межах даної справи належним чином заявленої та розглянутої вимоги щодо недійсності додаткової угоди №1/1, а також неприйняття судом першої інстанції відповідної заяви про зміну підстав позову, зумовлює висновок про відсутність у суду правових підстав для виходу за межі позовних вимог та надання оцінки такому правочину як самостійному предмету спору.
Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.04.2026 у справі №910/78/23.
Слід вказати, що принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Водночас застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним. Своєю чергою застосування судом зміни вимог прокурора за власною ініціативою, буде порушенням приписів ст. 14, 46 ГПК України.
Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно здійснював розгляд справи в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, дотримався принципу диспозитивності та не вийшов за межі наданих йому процесуальних повноважень.
Відсутність належним чином заявленої та розглянутої вимоги щодо недійсності додаткової угоди №1/1, а також неприйняття заяви про зміну підстав позову з процесуальних підстав, які не були оскаржені в апеляційному порядку, виключали можливість надання судом оцінки зазначеному правочину як самостійному предмету спору.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необхідність встановлення судом нікчемності додаткової угоди №1/1 за власною ініціативою є безпідставними та не узгоджуються з вимогами процесуального закону.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що додаткова угода №1/1 не була предметом позову та не оспорювалась у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим до неї підлягає застосуванню презумпція правомірності, передбачена ст. 204 ЦК України, є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що за відсутності належним чином заявленої та розглянутої вимоги щодо недійсності вказаної додаткової угоди, а також з урахуванням процесуальних меж розгляду справи, він не був наділений повноваженнями ігнорувати її умови чи надавати їй оцінку поза межами заявленого предмета спору. Відтак, врахування умов додаткової угоди №1/1 при визначенні обсягу та строків виконання зобов`язань є правомірним.
З урахуванням того, що саме цією угодою сторонами було погоджено зміну істотних умов договору, зокрема зменшення обсягу та вартості робіт, а виконання відповідачем зобов`язань здійснювалося у межах такого скоригованого обсягу, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність факту прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно, відсутність порушення строків виконання робіт виключає наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої пунктом 7.2 договору, а саме нарахування пені та штрафу.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення штрафних санкцій, оскільки заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду в цій частині.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі вважає, що додаткова угода №1/1 є нікчемною, оскільки її зміст суперечить імперативним вимогам законодавства у сфері публічних закупівель, а саме передбачає зменшення обсягу робіт без належного правового та документального обґрунтування, що заборонено ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
У контексті вказаних доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з такого.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому сторони не вправі вимагати одна від одної його виконання.
Правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін. Бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.
Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду, а породжує лише правові наслідки, пов`язані з його недійсністю.
Згідно статті 216 Цивільного кодексу України такими наслідками є поновлення сторін у їх початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 зазначила, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, то така особа за загальним правилом може звернутися до суду за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЗУ «Про публічні закупівлі», договір про закупівлю є нікчемним у раз його укладення з порушенням вимог ч. 4 ст. 41 цього Закону. 
Згідно з ч. 4 ст. 41 зазначеного Закону, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/ пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі. 
Тобто, підставою нікчемності правочину є його відмінність від тендерної пропозиції переможця процедури. 
Відповідно до п. 32 ч. 1 ст. 1 Закону, тендерна пропозиція - пропозиція щодо предмета закупівлі або його частини (лота), яку учасник процедури закупівлі подає замовнику відповідно до вимог тендерної документа. 
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, прокурор пов`язує нікчемність спірної додаткової угоди виключно з порушенням порядку внесення змін до договору, передбаченого ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме із зменшенням обсягу робіт та, відповідно, суми договору, без належного документального обґрунтування. Водночас такі доводи за своєю суттю стосуються оцінки правомірності внесення змін до договору, але не охоплюють передбачених законом безумовних підстав нікчемності правочину.
Колегія суддів враховує, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі» нікчемність договору про закупівлю пов`язується виключно з порушенням вимог ч. 4 ст. 41 цього Закону, тобто з невідповідністю умов договору змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. Натомість апелянтом не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами наявності саме таких обставин, зокрема не надано суду тендерної пропозиції відповідача та не здійснено її порівняння з умовами спірної додаткової угоди.
За відсутності дослідження змісту тендерної пропозиції та встановлення факту відступу від неї, колегія суддів позбавлена можливості дійти висновку про наявність передбачених законом підстав нікчемності правочину. Водночас наведені скаржником обставини, навіть у разі їх доведення, можуть свідчити лише про можливе порушення порядку внесення змін до договору, що, у свою чергу, вказує на потенційну оспорюваність такого правочину, але не зумовлює його нікчемності.
Окремо апеляційний суд зауважує, що ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», на яку посилається прокурор як на підставу для нікчемності додаткової угоди №1/1, врегульовано порядок зміни істотних умов договору, зокрема передбачено можливість зміни ціни договору в бік зменшення за умови незмінності обсягу та якості робіт.
Разом з тим, правові наслідки у вигляді нікчемності договору про закупівлю визначені п. 2 ч. 1 ст. 43 зазначеного Закону та пов`язуються виключно з порушенням вимог ч. 4 ст. 41 цього Закону, яка стосується відповідності умов договору змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі.
Отже, положення ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі», які встановлюють нікчемність правочину, не поширюються на випадки можливого порушення ч. 5 ст. 41 цього Закону. Відтак, навіть у разі встановлення таких порушень, вони не можуть кваліфікуватися як безумовна підстава нікчемності правочину, а можуть бути оцінені лише як підстава для визнання його недійсним у судовому порядку.
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що у межах даної справи вимога щодо встановлення нікчемності додаткової угоди №1/1 або застосування наслідків її недійсності прокурором заявлена не була, а відповідні доводи апеляційної скарги фактично спрямовані на зміну підстав позову та розширення предмета спору поза межами заявлених вимог.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано діяв у межах принципу диспозитивності та процесуальних повноважень, не виходив за межі позовних вимог, правомірно застосував презумпцію правомірності правочину, передбачену ст. 204 ЦК України, та врахував умови додаткової угоди №1/1 при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності порушення зобов`язання.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, які є правомірними та обґрунтованими.
Твердження апелянта про неможливість заявлення відповідних вимог, з огляду на прихований характер додаткової угоди №1/1, не підтверджені належними доказами, оскільки матеріали справи свідчать про те, що копія додаткової угоди №1/1 була надана відповідачем ще на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, що надавало прокурору можливість реалізувати свої процесуальні права у встановлений законом спосіб. 
Однак, прокурор, отримавши відповідну інформацію та копію додаткової угоди №1/1 ще на стадії розгляду справи судом першої інстанції, не скористався наданими йому процесуальними правами у спосіб та строки, визначені процесуальним законом, зокрема не заявив належним чином вимогу щодо оспорення зазначеного правочину до закінчення підготовчого провадження.
Вчинення ж відповідних процесуальних дій після закриття підготовчого провадження не може бути підставою для покладення на суд обов`язку виходити за межі заявлених позовних вимог або самостійно змінювати предмет чи підстави позову, що суперечить принципам диспозитивності та змагальності господарського судочинства.
Підсумовуючи апеляційний суд зауважує, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для виходу за межі позовних вимог, правомірності застосування презумпції чинності додаткової угоди №1/1, а також відсутності прострочення виконання зобов`язань і, як наслідок, підстав для нарахування штрафних санкцій є обґрунтованими, логічно взаємопов`язаними та такими, що відповідають встановленим у справі обставинам.
Посилання апелянта на порушення ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» як на безумовну підставу нікчемності додаткової угоди №1/1 є помилковим, оскільки положення статті 43 цього Закону пов`язують нікчемність договору виключно з порушенням вимог частини 4 статті 41, що у даному випадку не доведено.
При цьому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 зазначеного Закону, прокурором не доведено невідповідності умов спірної додаткової угоди №1/1 змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, відповідає завданням господарського судочинства та спрямоване на забезпечення повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи. У зв`язку з чим апеляційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури має бути залишена без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 03.03.2026 у справі № 905/1177/25 – без змін. 
За змістом частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду – без змін, судовий збір за подання апеляційної скарги залишається за апелянтом.
Керуючись статтями 269, п.6 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Донецької області від 03.03.2026 у справі № 905/1177/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повна постанова складена 30.04.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук 

Суддя В.С. Хачатрян