ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №573/137/25 
Номер провадження 22-ц/816/378/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Черних О. М. 
сторони:
позивач – ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОЦЕНТ»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу 
представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОЦЕНТ» - адвоката Руденка Костянтина Васильовича 
на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 квітня 2025 року, ухваленого у складі судді Замченко А. О., у м. Білопілля, 

у с т а н о в и в:

У січні 2025 року ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» через систему «Електронний суд» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, в якому вказує, що 08.02.2024 р. між товариством і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №6859, на підставі якого останній отримав кредит у сумі 5000 грн строком на 365 днів, зі сплатою кожні 20 днів процентів за користування кредитними коштами в розмірі 2,5% за кожен день (912,5% річних). Починаючи з 28.02.2024 р. у ОСОБА_1 виник обов`язок повернути заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом, але він її не сплачує, у зв`язку з чим прострочена заборгованість за процентами за період з 08.02.2024 по 13.01.2025 становить 42500 грн. Зазначена заборгованість нарахована за ставкою 2,5% у день. Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про споживче кредитування» передбачається нарахування процентів за такими ставками: з 24.12.2023 до 22.04.2024 – 2,5%, з 23.04.2024 по 20.07.2024 – 1,5%, з 21.07.2024 – 1%, але сторонами не були внесені зміни до кредитного договору в частині складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом, загального розміру кредиту), тому підстави для перерахунку процентної ставки відсутні.
Посилаючись на викладене, а також на те, що ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» не пред`являє вимоги достроково повернути суму кредиту, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам за кредитним договором у сумі 42500 грн за період з 08.02.2024 р. по 13.01.2025 р., а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з 2422 грн 40 коп. судового збору та 10000 грн витрат на правничу допомогу.
18.02.2025 р. адвокат Кондратенко С.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати п. 1.2 кредитного договору №6859 від 08.02.2024 недійсним у частині розміру процентної ставки та визначити, що процентна ставка за користування кредитом становить 1% від суми кредиту за кожен день (річна процентна ставка становить 365%).
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 16 квітня 2025 року позов ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» 25550 грн заборгованості за кредитним договором №6859 від 08.02.2024 р., 1800 грн судових витрат.
Компенсоване ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» за рахунок держави 1453, 44 грн судового збору.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» особі представника – адвоката Руденка К. В. звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 42500,00 грн, за період з 08.02.2024 року по 13.01.2025 року, а також судові витрати в розмірі 2422,40 грн та 10000,00 грн витрат на правову допомогу. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 4542,00 грн за подання апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що укладення відповідачем кредитного договору №6859 від 08.02.2024 року це право, а не обов`язок відповідача, яке було реалізовано на власний розсуд останнім, який є вільним у своєму виборі. При цьому, відповідач не був обмежений ні у часі для ознайомлення з умовами кредитування, ні у часі для ознайомлення з самим договором. Також відповідач не обмежений у проведенні порівняльного аналізу кредитного договору, умов кредитування, які були у ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ», з іншими установами або банками на ринку надання фінансових послуг, а саме кредитування. Будь-які зміни до вказаного договору кредитування не вносились.
Апелянт посилається на неправомірне зменшення судом першої інстанції нарахованих позивачем відсотків з кредитним договором та звертає увагу доданий до матеріалів справи розрахунок суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 42500,00 грн.
Стверджує, що Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит процентів, комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитування (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Також вважає неправомірним зменшенням судом першої інстанції понесених витрат на професійну правничу допомогу з 10000,00 грн до 1800,00 грн та судового збору з 2422,40 грн до 1453,44 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кондратенко С. Ю. заперечує щодо доводів апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими, тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, 08.02.2024 року між ОСОБА_1 і ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» у режимі онлайн через сайт https://procent.com.ua укладено кредитний договір №6859, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 5000 грн на 365 днів по 07.02.2025 р., з поверненням кредиту в кінці строку кредитування, зі сплатою кожні 20 днів процентів за користування кредитом у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом на суму залишку за кредитом (912,5% річних) (а. с. 15 зв. - 20).
Відповідно до п. 1.7 договору товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_1 , що належить позичальникові.
Згідно з п. 2.4.1, 2.4.2, 4.4, 4.7 договору позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та повернути кредит, достроково повернути кредит та нараховані проценти за фактичну кількість днів користування кредитом у порядку визначеному договором.
У разі прострочення з оплати чергового платежу нарахованих процентів за кредитом, позичальник зобов`язаний протягом 20 календарних днів сплатити заборгованість по простроченим нарахованим процентам, строк платежу яких настав, а також фактично нараховані проценти за користування кредитом станом на дату оплати.
У разі порушення позичальником строків сплати нарахованих процентів на строк більше ніж на один календарний місяць, товариство має право вимагати повернення кредиту, строк повернення якого ще не настав, у повному обсязі.
Відповідно до п. 2.1.2 договору товариство має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у разі порушення умов цього договору.
08.02.2024 р. між ОСОБА_1 і ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» у режимі онлайн було підписано додаток №1 до кредитного договору, а саме: таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки за кредитним договором №6859 від 08.02.2024 р.(а. с. 20).
У графі позичальник роздруківки вказаного кредитного договору, додатках №1, 2, 3 до нього, клієнтом вказаний ОСОБА_1 та зазначено, що ці документи підписані ним електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а. с. 20 - 21).
Відповідно до п. 8.2.1 кредитного договору підписуючи договір ОСОБА_1 засвідчив, що до його укладення він уважно ознайомилася з текстом паспорту споживчого кредиту, договору та Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі й на умовах фінансового кредиту, а також отримала від товариства інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування» на веб-сайті товариства, що забезпечує вірне розуміння ним суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.
08.02.2024 р. на картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 було перераховано 5000 грн (а. с. 22 зв.).
ОСОБА_1 не заперечує факт укладення з ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» кредитного договору №6859 та отримання у кредит 5000 грн, про що було зазначеного його представником у заявах по суті справи та в судовому засіданні.
У той же час, ОСОБА_1 скориставшись кредитними коштами, не виконував належним чином умови договору.
За розрахунком ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» станом на 13.01.2025 р. у ОСОБА_1 утворилася заборгованість по кредиту в розмірі 47500 грн, з яких: 5000 грн – строкова заборгованість за сумою кредиту, 42500 грн – заборгованість по несплаченим процентам за період з 08.02.2024 р. по 13.01.2025 р. (а. с. 22 зв. - 26 зв.).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції визначаючи розмір заборгованості за нарахованими процентами, послався на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» щодо максимального розміру відсоткової ставки, та стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за нарахованими процентами у сумі 25550 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Вказана норма була введена в дію на підставі Закон України від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. У той же час, перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Таким чином, положення пункту 2 розділу II та пункту 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» застосовуються виключно до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати; натомість до кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року, підлягає застосуванню ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1 %, розрахованих згідно з частиною четвертою цієї ж статті.
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту, звужує дію принципу свободи договору та вимагає від кредитодавця суворого дотримання встановлених державою граничних лімітів вартості кредиту протягом усього часу дії зобов`язання (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 219/1704/17). 
Отже, у цій справі нарахування процентів за ставкою 2,5 % на день є законним лише для початкового періоду з 08.02.2024 по 22.04.2024 включно (74 дні), що становить 9250 грн. Починаючи з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно (120 днів), граничний розмір денної ставки в силу закону не міг перевищувати 1,5 % на день, що складає 9000,00 грн. З 21.08.2024 р. до 13.01.2025 р. включно (146 днів) максимальний розмір ставки становив 1 % на день, що складає 7300,00 грн.
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового стягнення заборгованості за відсотками з 08.03.2024 р. до 13.01.2025 р. у розмірі 25550,00 грн.
Посилання в апеляційній скарзі на розрахунок про стягнення процентів у розмірі 42500,00 грн є безпідставними, оскільки цей розрахунок не враховує обмеження вищезазначеного закону.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції в розмірі 10 000 гривень та повністю стягнутих оскаржуваним рішенням, колегія суддів виходить із таких норм права та встановлених обставин справи.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. На виконання цієї конституційної норми положеннями статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
Частина четверта статті 137 ЦПК України імперативно встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторони. 
Також необґрунтованими є доводи скарги щодо безпідставного зменшення судом першої інстанції понесених витрат на професійну правничу допомогу з 10000,00 грн до 1800,00 грн, враховуючи наступне.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Так, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 року у справі №756/2114/17звернув увагу на наступне. Враховуючи положення ст.28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зроблено висновки, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 року у справі №914/2355/21висловлено правову позицію, відповідно до якої, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції з урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн є неспівмірними, а також те, що їх стягнення з ОСОБА_1 становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому дійшов висновку, що критеріям розумності, співмірності та справедливості відповідають витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 3000 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» пропорційно задоволеним вимогам (60%) судом стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 1800 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В порядку, визначному ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають. Зокрема, заявлені представником ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» – адвокатом Руденком К. В. вимоги про стягнення витрат на правову допомогу за розгляд справи апеляційним судом задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. 367-369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОЦЕНТ» - адвоката Руденка Костянтина Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: О. І. Собина 

О. М. Черних