ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року	Львів	Справа № 260/8323/24 пров. № А/857/52408/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року та на додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року в справі № 260/8323/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в особі Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, Державного підприємства «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії в Італійській республіці про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції – Іванчулинець Д.В.,
час ухвалення рішень – 10, 13 листопада 2025 року,
місце ухвалення рішень – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішень – не зазначено,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в особі Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, Державного підприємства «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії в Італійській республіці, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України, Головне управління ДМС у Закарпатській області в особі Виноградівського відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області, Державного підприємства «Документ» та його відокремленого підрозділу - філії в Італійській республіці, м. Мілан, щодо відмови у передачі, доставці та видачі (оформленого) паспорту громадянина України для виїзду за кордон (серія № НОМЕР_1 , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114), який оформлений на ім`я ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
зобов`язати Головне управління ДМС у Закарпатській області в особі Виноградівського відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області, передати оформлений на ім`я ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) паспорт громадянина України для виїзду за кордон (серія № НОМЕР_1 , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114), до Державного підприємства «Документ»- філії в Італійській республіці, м. Мілан.
зобов`язати Державне підприємство «Документ» здійснити доставку оформленого на ім`я ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) паспорт громадянина України для виїзду за кордон (серія № НОМЕР_1 , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114), до його відокремленого підрозділу - філії в філії в Італійській республіці, м. Мілан.
зобов`язати Державне підприємство «Документ» в особі відокремленого підрозділу - філії в Італійській республіці, м. Мілан видати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон (серія № НОМЕР_1 , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114), в порядку та на підставі законодавства України, яке було чинне на момент звернення з заявою про його оформлення - 14.03.2024, протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законного сили.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в особі Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо несвоєчасної передачі до ДП «Документ» паспорта громадянина України для виїзду за кордон ( НОМЕР_1 ) , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114), який оформлений на ім`я ОСОБА_1 .
Визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства «Документ» в особі відокремленого підрозділу - філії в Італійській Республіці щодо не своєчасної видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон ( НОМЕР_1 , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114).

Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства «Документ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями, Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю.
Вимоги апеляційних скарг обґрунтовує тим, що 25.03.2024 року на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , Державним підприємством «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» виготовлено (персоналізовано) паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , оформлений на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до пункту 72 Порядку 152, 28.03.2024 року зазначений паспортний документ прибув до Виноградівського відділу, про що свідчить внесена працівником засобами Реєстру до відомчої інформаційної системи відмітка про дату надходження персоналізованого бланка паспорта для виїзду за кордон, до заяви-анкети - про номер та дату оформлення паспорта для виїзду за кордон та підтверджується товаро транспортною накладною
За інформацією, наданою Виноградівським відділом ГУ ДМС у Закарпатській області в подальшому, 06.04.2024 року за вих. № 2114-1174/2114.30-24 паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виготовлений на ім`я зазначеного громадянина, відправлений до ДП «Документ» в м. Києві для подальшої пересилки до ДП «Документ» Філія в Італійській Республіці (м. Мілан)
Також слід зазначити, що на момент формування заяви-анкети для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, на ім`я ОСОБА_1 , був чинний Порядок реалізації експериментального проєкту щодо оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянам України, які перебувають за межами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.06.2022 року № 678 (далі – Порядок 678). Судом не було враховано умови воєнного стану в Україні, об`єктивні труднощі з безперервністю роботи інформаційних систем, перебої з електропостачанням та логістичні обмеження, процес оформлення та пересилання паспорта громадянина України для виїзду за кордон оформлений, на ім`я ОСОБА_1 , працівниками Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області був здійснений у максимально можливі строки та у відповідності до вимог законодавства України.
ГУ ДМС України в Закарпатській області та відповідним територіальним органом виконано свої повноваження у відповідності до визначеної законодавством процедури та у строки визначені Законодавством, а саме: вищенаведений паспорт громадянина України для виїзду за кордон був направлений 06.04.2024 року за вих. № 2114-1174/2114.30-24 до ДП «Документ» в м. Києві для подальшої пересилки до ДП «Документ» Філія в Італійській Республіці (м. Мілан), тобто у 3 – місячний строк визначений Законодавством України.
Водночас видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон має здійснювати ДП «Документ», так як самостійно виконує управлінські функції щодо видачі паспортів, при цьому ДМС/ГУ ДМС, як суб`єкт владних повноважень у межах спірних правовідносин встановлений законом обов`язок щодо оформлення паспорта виконала. ГУ ДМС у Закарпатські області в особі Виноградівського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області виконано усі передбачені законом повноваження у межах даного спору.
Наголошує апелянт на не співмірності стягнутих витрат на професійну правову допомогу.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 14 березня 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до Державного підприємства Документ - філії в Італійській Республіці із розташуванням у м. Мілан з метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Відповідно до інформації, що наявна в мобільному застосунку Дія, 22.03.2024 року на ім`я ОСОБА_1 , виготовлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон ( НОМЕР_1 ), дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114).
З інформації, яка наявна на офіційному веб-сайті Державної міграційної служби України, вбачається, що код підрозділу - 2114 належить Виноградівському відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області, який є органом, що оформив (видав) паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Згідно з пунктом 5 Порядку №678, зазначені заяви-анкети, сформовано у відокремленому підрозділі ДП Документ філії в Італійській Республіці, яка розташована в м. Мілан, передано до Виноградівського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області для подальшого розгляду.
17.12.2024 представник позивача звернулася до ГУ ДМС України в Закарпатській області в особі Виноградівського відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області та ДП «Документ» в особі відокремленого підрозділу філії в Італійській Республіці з відповідними адвокатськими запитами про видання виготовленого на ім`я позивача паспорт громадянина України для виїзду за кордон, в порядку та на підставі законодавства України, яке було чинне на момент його звернення до філії ДП Документ в Італійській Республіці, яка розташована в м. Мілан, тобто без пред`явлення будь-яких військово-облікових документів.
26.12.2024 року представник позивача звернулася до ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (ПОЛІГРАФКОМБІНАТ «Україна») з адвокатським запитом в якому просила надати відповідь на запитання: чи було виготовлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я позивача а також чи було передано такий до ДП «Документ».
26.12.2024 року представник позивача звернулася до ГУ ДМС України в Закарпатській області з адвокатським запитом в якому просила надати відповідь про результати розгляду заяви позивача про отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон, чи було передано до ДП «Документ» такий паспорт.
З матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2025 року позивач отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо не передачі, доставці та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон, позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 20.11.2012 № 5492-VI "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" (далі Закон № 5492); постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон" від 07.05.2014 № 152 (далі- Порядок № 152); Порядком реалізації експериментального проекту щодо оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянам України, які перебувають за межами України, оформлення, обміну іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають в Україні, посвідки на постійне проживання під час їх перебування за межами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.06.2022 № 678 (далі - Порядок № 678).
Згідно з приписами ч.ч.1-2 ст.22 Закону № 5492, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частина п`ята статті 22 Закону № 5492 встановлює, що оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюється в Україні розпорядником Реєстру, а за кордоном - ЗДУ. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюються розпорядником Реєстру та ЗДУ, а також уповноваженими суб`єктами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону.
Відповідно до розпорядження Кабінету міністрів України від 15.06.2011 № 538-рДП "Документ" є підприємством, що належить до сфери управління ДМС.
Наказом ДМС від 05.08.2024 № 193 затверджено Статут Державного підприємства "Документ" (далі Статут), відповідно до якого ДП "Документ" засноване на державній власності і належить до сфери управління ДМС.
Державне підприємство "Документ" є самостійною юридичною особою державної форми власності, яка має статут, належить до сфери управління Державної міграційної служби та забезпечує функції адміністратора Єдиного державного демографічного реєстру, і є суб`єктом владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 КАС України.
Судова колегія зауважує, що враховуючи велику кількість громадян України за кордоном, для зменшення навантаження на закордонні дипломатичні установи України та забезпечення надання відповідних послуг на належному рівні Урядом було прийнято Постанову від 10 червня 2022 р. № 678 «Про реалізацію експериментального проекту щодо оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянам України, які перебувають за межами України, оформлення, обміну іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають в Україні, посвідки на постійне проживання під час їх перебування за межами України», якою надано можливість відокремленим підрозділам державного підприємства, що належить до сфери управління Державної міграційної служби та є адміністратором Єдиного державного демографічного реєстру, здійснювати прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянам України, які перебувають за межами України.
Варто вказати, що такий проект реалізований за пропозицією Міністерства внутрішніх справ та Державної міграційної служби стосовно реалізації до набрання чинності законом щодо надання адміністративних послуг громадянам України за межами України.
Отже можливість оформлення та отримання громадянам України, які перебувають за межами України, паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон через відокремлені підрозділи державного підприємства, що належить до сфери управління Державної міграційної служби реалізовано, в межах спірних правовідносин за врегулюванням яких звернувся позивач, виключно в рамках експериментального проекту.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 11 Порядку № 678 паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, посвідка оформлюються у строки, встановлені законодавством, та видаються у строк до трьох місяців з дня прийняття відповідного рішення для їх оформлення.
В той же час, згідно з пунктом 75 Порядку №152 видача заявникові паспорта для виїзду за кордон здійснюється тим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, закордонною дипломатичною установою, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон.
Так, відповідно до абзацу першого пункту 6 Порядку № 678, передача персоналізованих бланків паспортів громадянина України, паспортів громадянина України для виїзду за кордон, посвідок до відокремленого підрозділу, який здійснював приймання документів для їх оформлення, здійснюється державним підприємством, що належить до сфери управління ДМС, згідно з актами приймання-передачі.
Таким чином, колегія суддів вважає прийнятними доводи скаржника про те, що в спірному випадку, видачу паспорта має здійснювати ДП "Документ", яке хоч і належить до сфери управління відповідача, але самостійно виконує управлінські функції щодо видачі паспортів.
Матеріалами справи стверджується, що 14 березня 2024 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ), звернувся до Державного підприємства Документ - філії в Італійській Республіці із розташуванням у м. Мілан з метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Судом, з акту приймання-передачі від 06.04.2024 року встановлено, що відповідальні особи Виноградівського відділу ГУ ДМС в Закарпатській області передали, зокрема, паспорти громадян України для виїзду за кордон до підрозділу ДП «Документ» м. Київ, в тому числі НОМЕР_1 (пункт 25), який згідно матеріалів справи, виготовлено на ім`я ОСОБА_1 , для подальшої пересилки до філії ДП «Документ» в Італійській Республіці (м. Мілан).
Тобто 06.04.2024 ГУ ДМС в Закарпатській області передало до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виготовлений за заявою ОСОБА_1 від 14.03.2024 року.
З огляду на викладене, апелянтом на виконання своїх повноважень, оформлено та направлено для подальшого пересилання та вручення позивачу паспорт громадянина України для виїзду за кордон, відтак, позовні вимоги щодо не передачі Головним управлінням ДМС у Закарпатській області в особі Виноградівського відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області, оформленого на ім`я ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до Державного підприємства «Документ» - філії в Італійській республіці, м. Мілан є необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами.
Більше того, суд першої інстанції резюмував, що «оскільки позивач звернувся із заявою щодо оформлення йому паспорту громадянина України для виїзду за кордон 14.03.2024 року, та такі були йому видані тільки 01.03.2025 року, тобто з пропуском строку, визначеного п. 11 Порядку № 678, то суд приходить висновку про наявність протиправної бездіяльності Державного підприємства «Документ» в особі відокремленого підрозділу - філії в Італійській Республіці щодо несвоєчасної видачі позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон.».
Однак з яких мотивів окружний суд виходив, констатувавши в резолютивній частині судового рішення, протиправною бездіяльність саме Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в особі Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо несвоєчасної передачі до ДП «Документ» паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який оформлений на ім`я ОСОБА_1 , оскаржуване рішення не містить. 
Відтак висновок суду першої інстанції щодо протиправності бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в особі Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо несвоєчасної передачі до ДП «Документ» паспорта громадянина України для виїзду за кордон, не відповідає фактичним обставинам та не заснований на законі, відтак у задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити.
Колегія суддів зауважує, що доводи позивача про не вжиття Державною міграційною службою України заходів із забезпечення доставки персоналізованого бланку паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я позивача також не підтвердилися в межах судового розгляду. ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» 22.03.2024 року передало виготовлені бланки відповідних документів Виноградівському відділу ГУ ДМС в Закарпатській області, а останній 28.03.2024 отримав такі, згідно ТТН.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення до суду (грудень 2024 року) позивачу не було видано паспорта громадянина України для виїзду закордон через відокремлений підрозділ (філії) ДП «Документ» в Італійській Республіці.
Прохальна частина позовної заяви (звернена до ДП «Документ»), яка знайшла часткову підтримку в рішенні місцевого суду, містить вимогу зобов`язати Державне підприємство «Документ» в особі відокремленого підрозділу - філії в Італійській республіці, м. Мілан (Центр ДП «Документ» у місті Мілан Via Eugenio Curiel, 25, Rozzano (Milan) видати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон (серія № НОМЕР_1 , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114), в порядку та на підставі законодавства України, яке було чинне на момент звернення з заявою про його оформлення - 14.03.2024, протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законного сили.
Отже позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані власне на видачу відповідного паспорта, однак на підставі законодавства України, яке було чинне на момент звернення з заявою про його оформлення - 14.03.2024, тобто без пред`явлення будь-яких військово-облікових документів. Характерне нормативно-правове регулювання наведено в позовній заяві.
Колегія суддів зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути внаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Кодексом.
Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року в справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).
При цьому суд акцентує, що позивачем не зазначено позовних вимог щодо протиправності дій відповідача щодо своєчасності видачі ОСОБА_1 паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а наголошено на невиконанні обов`язків з фактичної видачі такого.
Так, судовим розглядом встановлено, що 01 березня 2025 року позивач отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що визнається сторонами.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
Указана норма процесуального закону імперативно зобов`язує суд закрити провадження у справі у випадку, якщо, рішення (дія або бездіяльність) суб`єкта владних повноважень, що є предметом спору, було виправлене самим же суб`єктом його прийняття.
У постанові від 26.06.2018 у справі № 800/369/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у розумінні пункту 8 частини першої статті 238 КАС у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.
Отже для застосування наведеної підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність таких фактів: самостійне виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень; відсутність підстав вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними.
Подібна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 520/7987/19, від 30 листопада 2023 року у справі № 522/9974/22, від 21 грудня 2023 року у справі № 240/10588/23.
Повертаючись до обставин цієї справи, апеляційний суд зауважує, що позивачу 01 березня 2025 року видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що підтверджується наданим представником відповідача актом виконаних робіт № 1839143/0 від 01 березня 2025 року, який містить особистий підпис позивача. 
В такому акті також зазначено, що замовник (позивач) претензій по об`єму, якості та строках виконання робіт (надання послуг) немає. 
Таким чином, оскаржена бездіяльність ДП «Документ» щодо невидачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, була виправлена суб`єктом владних повноважень, і така такий паспорт був виданий позивачу, водночас відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання бездіяльності відповідача протиправною після такого виправлення.
Отже наведеними вище діями суб`єкта владних повноважень оскаржувані порушення у цій справі були виправлені самостійно, як наслідок, станом на час розгляду цієї справи та постановлення судового рішення, оскаржувані позивачем дії була виправлені суб`єктом владних повноважень, у зв`язку з чим відсутній предмет спору.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів констатує про наявність передбачених пунктом 8 частини першої статті 238 КАС України підстав для закриття провадження в частині позовних вимог, які спрямовані до Державного підприємства «Документ».
Водночас суд першої інстанції, визнавши протиправною бездіяльність Державного підприємства «Документ» в особі відокремленого підрозділу - філії в Італійській Республіці щодо не своєчасної видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон ( НОМЕР_1 , дата видачі: 22.03.2024, дійсний до: 22.03.2034, орган, що видав: 2114), без належного правового обґрунтування вийшов за межі вимог адміністративного позову.
Позивач не обґрунтовував підстави позову порушенням відповідачем своєчасності документування, а наголошував на дотриманні порядку видачі – на підставі законодавства України, яке було чинне на момент звернення з заявою про його оформлення, (тобто без пред`явлення будь-яких військово-облікових документів), що указує на те, що суд першої інстанції висловився щодо підстав позову, які не були заявлені позивачем.
Адміністративний суд в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен перевірити, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням критеріїв, визначених у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому при здійсненні такої перевірки і сам адміністративний суд повинен діяти з дотриманням вимог процесуального закону, зокрема, і щодо меж здійснення адміністративного судочинства.
У постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 Велика Палата Верховного Суду в аспекті застосування частини другої статті 9 КАС України нагадала усталені підходи про те, що це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
При цьому суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Інакше кажучи, суд не наділений повноваженнями змінювати предмет позову та самостійно визначати (встановлювати, відшукувати) порушення дотримання відповідачем норм права, які не охоплювалися позовними вимогами, та які, водночас, не спрямовані на ефективний захист прав, свобод, інтересів, оскільки це суперечило б принципу диспозитивності адміністративного судочинства.

Щодо розподілу судових витрат та доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року.
Частина друга статті 132 КАС України встановлює, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом № 3674-VI. 
За правилами пункту 5 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. 
Отже, чинне законодавство передбачає, що у випадку закриття провадження у справі сплачена позивачем сума судового збору може бути повернута особі, яка його сплатила, за умови подання такою особою відповідного клопотання.
Таким чином, суд апеляційної інстанції висновує, що у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України сплачений судовий збір може бути повернутий позивачу за наслідками подання ним відповідного клопотання в порядку, визначеному Законом № 3674-VI. 
Аналогічні за змістом висновки вже неодноразово викладались Верховним Судом в постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 260/3162/22, від 08 вересня 2022 року у справі № 826/6378/17, від 13 листопада 2024 року у справі № 120/18952/23, від 31 жовтня 2024 року у справі № 520/5353/24 тощо.
В контексті витрат на правничу допомогу, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги, а також вирішувати питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги. Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. 
При цьому, додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Також статтею 139 КАС України визначено порядок розподілу судових витрат. Згідно з частиною шостою наведеної статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд за наслідками перегляду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року, дійшов висновку про наявність підстав для його скасування, відтак підлягає скасуванню також додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Загальний порядок розподілу судових витрат визначений статтею 139 КАС України. 
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч.3 ст. 139 КАС України).
Судова колегія зауважує, що за наслідками перегляду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження в справі щодо вимог до Державного підприємства «Документ» на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, та необхідності відмовити в задоволенні решти позовних вимог.
Разом з тим, норма ст. 139 КАС України не передбачає алгоритму розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України. 
Поряд з наведеним частина восьма статті 139 КАС України передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, за відсутності чіткого правового регулювання процесуальним законом розподілу судових витрат саме у спірному випадку, суд має керуватися принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли. Подібні висновки щодо розподілу витрат на правничу допомогу у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України наводились Верховним Судом в постановах від 09 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.001303, від 27 квітня 2023 року у справі № 260/3162/22, від 05 березня 2025 року у справі № 160/17422/23.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції керується тим, що внаслідок тривалої бездіяльності Державного підприємства «Документ» щодо не видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон (який не був виданий на момент подання позовної заяви) позивач змушений був ініціювати судовий розгляд, у зв`язку з чим вважає за можливе здійснити розподілу понесених позивачем витрат на правничу допомогу на підставі частини восьмої статті 139 КАС України. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Судом встановлено, що 11 грудня 2024 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Астрон» укладено договір № 71-АО/24-ФО про надання правничої допомоги та адвокатських послуг.
Також, 11 грудня 2024 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Астрон» укладено додаткову угоду №1/2024-СС до договору про надання правничої допомоги та адвокатських послуг № 71-АО/24-ФО від 11.12.2024 року.
Відповідно до акту наданих послуг від 15 січня 2025 року, адвокат надав клієнту наступні послуги, а саме: - надання послуг по вивченню та аналізу документів щодо предмету спору, вказаному у п. 1 угоди, підготовка та подання позову до суду першої інстанції, підготовку та відправку адвокатських запитів. Загальна вартість робіт (послуг) склала 15200 грн. (п`ятнадцять тисяч двісті гривень 00 копійок)
На підтвердження наданих послуг представником позивача надано копії виписки по рахунку від 11.12.2024 року на суму 5200,00 грн та від 18.12.2024 року на суму 10000,00 грн.
Колегія суддів зауважує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/ West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України" зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Оцінюючи характер наданої адвокатом правової допомоги відповідно до представлених документів суд враховує, що дана справа є справою незначної складності, підготовка та написання позовної заяви професійним/кваліфікованим адвокатом у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи.
Суд вказує, що судових засідань в даній справі не було призначено, розгляд справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що не зумовило затрат часу на надання професійної правничої допомоги.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, враховуючи зміст та обсяг наданих послуг, суд приходить до переконання, що розмір витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, не є належним чином обґрунтованим у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат. 
Дослідивши документи та враховуючи предмет спору, суд вважає, що вартість послуг правового характеру у розмірі 15200 грн, що заявлена до стягнення з відповідачів, є завищеною в частині їх необхідності. Вказані витрати не можна вважати такими, що є "неминучими".
Сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просила стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.
З врахування складності справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, колегія суддів вважає співмірною компенсацію вартості виконаної роботи в розмірі 3000 грн, що підлягає стягненню на користь позивача.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до п.8 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення в частині задоволений позовних вимог до Державного підприємства «Документ» необхідно скасувати, а провадження в справі - закрити. Водночас в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Підлягає скасуванню відповідне додаткове судове рішення, яке є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Керуючись ст.ст.308,315,317,319,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року та додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою провадження в справі № 260/8323/24 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державного підприємства «Документ» та зобов`язання вчинити дії – закрити.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Документ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 27 травня 2026 року.