П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/10675/25	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В.
Дата і місце ухвалення: 26.12.2025 року, м. Миколаїв 
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАД» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі №400/10675/25 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАД» до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення- рішення, - 
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЛАД» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило: 
- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області від 03.09.2025 №1773714290902, відповідно до якого за порушення статті 28 Закону України від 18.06.2024 №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилянтів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 680 000 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАД» відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЛАД» подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм чинного законодавства, що, на думку апелянта, призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у його діях складу правопорушення, оскільки у спірний період позивач не здійснював господарської діяльності, пов`язаної із обігом пального, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується контролюючим органом.
Апелянт наголошує, що сам по собі факт наявності залишків пального на акцизному складі за відсутності фактичного здійснення діяльності не може бути кваліфікований як здійснення діяльності зі зберігання пального без відповідної ліцензії, оскільки така діяльність передбачає вчинення активних дій, спрямованих на приймання, розміщення, використання чи реалізацію пального.
Крім того, апелянт зазначає, що матеріали перевірки не містять жодних належних та допустимих доказів здійснення ним діяльності зі зберігання пального як виду господарської діяльності, а висновки контролюючого органу ґрунтуються виключно на формальному підході без встановлення об`єктивної сторони правопорушення.
Також апелянт звертає увагу на те, що ним були вжиті всі необхідні заходи для своєчасного отримання нової ліцензії, однак її отримання було ускладнене обставинами, що не залежали від його волі, зокрема тривалим вирішенням питання продовження договору оренди земельної ділянки органом місцевого самоврядування, що не було належним чином враховано судом першої інстанції.
Окрім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, поданим на підтвердження зазначених обставин, не дослідив їх у сукупності, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та ухвалення рішення, яке не відповідає фактичним даним.
З огляду на викладене, апелянт просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Головним управлінням ДПС у Миколаївській області на підставі наказу від 15 липня 2025 року №964-П проведено фактичну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАД» за місцем провадження господарської діяльності: м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, 49-Б.
За результатами проведеної перевірки складено акт від 25 липня 2025 року №12273/14-29-09-02-07/20908084, в якому контролюючим органом зафіксовано порушення позивачем вимог статті 28 Закону України від 18 червня 2024 року №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Під час перевірки встановлено, що ТОВ «ВЛАД» здійснює діяльність з роздрібної торгівлі пальним за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, 49-Б та мало ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним №14020314202000056 строком дії з 03 березня 2020 року по 03 березня 2025 року.
Разом з тим перевіркою встановлено, що нову ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним №14030314202500020 позивач отримав лише 21 березня 2025 року, у зв`язку з чим у період з 03 березня 2025 року по 20 березня 2025 року ліцензія на право роздрібної торгівлі пальним у позивача була відсутня.
Згідно з наданими під час перевірки змінними звітами АЗС за формою №17-НП та довідками про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального на акцизному складі, на акцизному складі з уніфікованим номером 1004118, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, 49-Б, у зазначений період обліковувались залишки бензину та дизельного пального, які залишались незмінними протягом усього періоду відсутності ліцензії.
Вважаючи, що зберігання пального у місці роздрібної торгівлі пальним за відсутності чинної ліцензії є порушенням вимог статті 28 Закону №3817-ІХ, контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 03 вересня 2025 року №1773714290902, яким застосував до ТОВ «ВЛАД» штрафні (фінансові) санкції у розмірі 680000 грн.
Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у спірний період з 03 березня 2025 року по 20 березня 2025 року ТОВ «ВЛАД» не мало чинної ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, тоді як на акцизному складі, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, 49-Б, продовжували обліковуватися залишки пального, що підтверджується поданими самим позивачем змінними звітами АЗС за формою №17-НП та довідками про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального на акцизному складі.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що місце роздрібної торгівлі пальним одночасно є місцем його зберігання, а тому наявність на такому об`єкті залишків пального у період відсутності чинної ліцензії свідчить про здійснення його зберігання у розумінні положень Закону №3817-ІХ. При цьому суд зазначив, що для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як зберігання пального не вимагається встановлення факту його реалізації, переміщення чи вчинення інших активних господарських операцій, оскільки саме перебування пального у спеціально обладнаних резервуарах на відповідному об`єкті вже свідчить про його зберігання.
Також суд першої інстанції відхилив доводи позивача щодо відсутності його вини у несвоєчасному отриманні нової ліцензії, зазначивши, що обставини, пов`язані з оформленням документів для отримання ліцензії або продовженням договору оренди земельної ділянки, не звільняють суб`єкта господарювання від обов`язку дотримуватися вимог законодавства у сфері обігу пального та не виключають відповідальності за здійснення діяльності з порушенням встановлених законом вимог.
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 03 вересня 2025 року №1773714290902 та відсутність підстав для його скасування.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Правові засади державної політики у сфері виробництва, обігу, зберігання та реалізації пального, а також порядок ліцензування відповідних видів господарської діяльності визначаються Законом України від 18 червня 2024 року №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Відповідно до статті 1 Закону №3817-ІХ ліцензія є правом суб`єкта господарювання на провадження відповідного виду господарської діяльності. При цьому місцем зберігання пального визнається об`єкт нерухомого майна або єдиний (цілісний) майновий комплекс, на території якого здійснюється приймання, навантаження, розвантаження, розміщення та/або видавання пального, яке належить суб`єкту господарювання або іншим особам.
Цією ж нормою визначено, що місцем роздрібної торгівлі пальним є об`єкт нерухомого майна або єдиний майновий комплекс, на території якого розташоване технологічне обладнання, призначене для приймання, зберігання та роздрібної торгівлі пальним. Законодавець прямо встановив, що місце роздрібної торгівлі пальним вважається місцем зберігання пального, якщо зберігання пального здійснюється за таким місцем роздрібної торгівлі пальним.
Згідно з частиною третьою статті 28 Закону №3817-ІХ суб`єкт господарювання має право зберігати власне пальне та пальне, що належить іншому суб`єкту господарювання, без отримання окремої ліцензії на право зберігання пального лише у місцях виробництва пального, місцях оптової торгівлі пальним або місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідну ліцензію.
Водночас відповідно до частин другої та п`ятої статті 29 Закону №3817-ІХ роздрібна торгівля пальним здійснюється суб`єктом господарювання виключно за наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, яка видається на кожне місце роздрібної торгівлі пальним окремо.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ТОВ «ВЛАД» отримало ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним №14020314202000056 строком дії з 03 березня 2020 року по 03 березня 2025 року за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, 49-Б. Наступну ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним №14030314202500020 позивач отримав лише 21 березня 2025 року.
Отже, у період з 03 березня 2025 року по 20 березня 2025 року включно позивач не мав чинної ліцензії на право здійснення діяльності з роздрібної торгівлі пальним за вказаною адресою.
Разом із тим матеріалами справи підтверджується, що у зазначений період на акцизному складі з уніфікованим номером 1004118 за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Поздовжня, 49-Б знаходилися залишки пального, які обліковувалися самим позивачем у встановленому законодавством порядку.
Так, згідно зі змінним звітом АЗС за формою №17-НП станом на 02 березня 2025 року залишки пального на кінець зміни становили: дизельне паливо – 2157,9 л, бензин А-95 – 8401,66 л, дизельне паливо Євро – 4458,27 л. Аналогічні залишки пального були відображені позивачем і станом на 21 березня 2025 року як залишки на початок зміни.
Крім того, відповідно до поданих самим товариством довідок про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального на акцизному складі, залишки пального на акцизному складі у період з 03 березня 2025 року по 20 березня 2025 року залишалися незмінними та обліковувалися позивачем як такі, що фактично перебувають у резервуарах автозаправної станції.
Таким чином, обставина фактичного перебування пального на території автозаправної станції у спірний період підтверджується не лише висновками контролюючого органу, а й первинними документами та звітністю, поданою самим позивачем.
Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31 травня 2022 року у справі №540/4291/20, відповідно до якої при вирішенні спорів щодо наявності чи відсутності факту зберігання пального необхідним є дослідження фактичних обставин перебування пального, місця його знаходження, способу зберігання та мети використання.
Разом із тим у даній справі факт перебування пального на акцизному складі у період відсутності чинної ліцензії підтверджується поданими самим позивачем змінними звітами АЗС за формою №17-НП та довідками про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального, а тому висновки контролюючого органу не ґрунтуються виключно на формальному встановленні наявності пального, а підтверджуються сукупністю належних та допустимих доказів. 
Системний аналіз положень Закону №3817-ІХ свідчить про те, що законодавець пов`язує поняття зберігання пального насамперед із фактом його перебування та розміщення у спеціально обладнаних місцях зберігання, а не виключно зі здійсненням активних господарських операцій щодо такого пального.
Саме по собі знаходження пального у резервуарах автозаправної станції, яке обліковується суб`єктом господарювання та фактично перебуває на відповідному об`єкті, свідчить про його зберігання незалежно від того, чи здійснювалися у конкретний період операції з його реалізації або відпуску споживачам.
При цьому у спірних правовідносинах позивач не заперечує ані факту наявності пального у резервуарах автозаправної станції, ані факту його обліку на акцизному складі протягом усього періоду відсутності чинної ліцензії. Навпаки, зазначені обставини підтверджуються поданими самим позивачем змінними звітами АЗС за формою №17-НП та довідками про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу та залишків пального.
Колегія суддів враховує, що залишки пального протягом усього спірного періоду фактично перебували на території місця роздрібної торгівлі пальним та обліковувалися позивачем як такі, що знаходяться на відповідному акцизному складі.
Посилання апелянта на те, що ним не здійснювалася господарська діяльність, не спростовує встановленого факту зберігання пального, оскільки для застосування спірних положень Закону №3817-ІХ визначальним є факт перебування пального у місці його зберігання за відсутності належного дозвільного документа. Відсутність у спірний період операцій з реалізації або відпуску пального не змінює правової оцінки встановлених обставин та не свідчить про відсутність самого факту його зберігання.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період з 03 березня 2025 року по 20 березня 2025 року ТОВ «ВЛАД» фактично здійснювало зберігання пального за відсутності чинної ліцензії, чим порушило вимоги статей 28 та 29 Закону №3817-ІХ, а тому податкове повідомлення-рішення від 03 вересня 2025 року №1773714290902 прийнято контролюючим органом у межах наданих повноважень та за наявності передбачених законом підстав.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що несвоєчасне отримання нової ліцензії було зумовлено обставинами, які не залежали від його волі, зокрема тривалим вирішенням органом місцевого самоврядування питання щодо продовження договору оренди земельної ділянки.
Як убачається з матеріалів справи, зазначені обставини дійсно передували отриманню позивачем нової ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним. Разом із тим такі обставини самі по собі не спростовують встановленого факту перебування пального на території автозаправної станції у період відсутності чинної ліцензії та не звільняють суб`єкта господарювання від обов`язку дотримуватися вимог законодавства у сфері державного регулювання обігу пального.
Колегія суддів зазначає, що законодавством не передбачено виключень щодо можливості зберігання пального без відповідної ліцензії у зв`язку з наявністю обставин, пов`язаних із підготовкою документів для отримання нової ліцензії, продовженням строку дії договорів оренди чи вирішенням інших організаційних питань, необхідних для здійснення господарської діяльності.
Відтак саме на суб`єкта господарювання покладається обов`язок завчасно вживати необхідних заходів для безперервного дотримання ліцензійних умов та вимог законодавства, що регулює відповідний вид господарської діяльності.
Посилання апелянта на відсутність вини у вчиненні правопорушення також не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки спірні штрафні (фінансові) санкції застосовані за факт порушення встановлених законом вимог щодо провадження діяльності у сфері обігу пального, а не за наявності чи відсутності суб`єктивного ставлення особи до такого порушення.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи та незгоди з наданою судом оцінкою доказів, однак не містять належних аргументів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції або свідчили про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оцінивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться до власного тлумачення апелянтом норм законодавства та переоцінки встановлених у справі обставин, яким судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права, а тому підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Керуючись статтями 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЛАД» залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в строки та порядку, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Повний текст судового рішення складено 03.06.2026 року.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук