ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 м. Дніпро Справа № 908/3826/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Віннікова С.В., (доповідач) 
суддів: Андрейчука Л.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.
за участю представників сторін:
від позивача: Мироненко Н.О.; 
від відповідача: представник не з`явився; 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 (суддя Мірошниченко М.В., повний текст якого підписаний 27.03.2026) у справі №908/3826/25,
за позовом Запорізької міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” 
про стягнення 7 571 135,86 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду Запорізької області звернулася Запорізька міська рада з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” заборгованості за договором оренди землі №040626101027 від 22.11.2006 за період з 01.02.2021 по 28.02.2022 та з 01.01.2023 по 30.06.2025 включно в розмірі 7 571 135,86 грн.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 у справі №908/3826/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” на користь Запорізької міської ради заборгованість за договором оренди землі №040626101027 від 22.11.2006 у період з 01.02.2021 по 28.02.2022 та з 01.01.2023 по 30.06.2025 включно в розмірі 7 403 221,46 грн, витрати на оплату судового збору в сумі 88 838,66 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод”, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 по справі №908/3826/25 в частині задоволення позову і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки реальним обставинам здійснення його господарської діяльності в умовах воєнного стану та наслідкам збройної агресії російської федерації проти України, які безпосередньо вплинули на роботу підприємства, призвели до системних перебоїв з електропостачанням, логістикою, постачанням продукції та спричинили фактичні пошкодження виробничих потужностей заводу, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами комісійного обстеження. 
Апелянт зазначає, що оскільки фактичне використання землі здійснювалось в умовах істотних обмежень та ліквідації наслідків пошкоджень від збройних атак, користування земельною ділянкою не може прирівнюватися до звичайного господарського використання в мирний час, а вказані надзвичайні й невідворотні обставини, виключають покладення на нього негативних правових наслідків. Крім того, скаржник вважає необґрунтованим і передчасним висновок суду про правомірність нарахування орендної плати за новою нормативною грошовою оцінкою, вказуючи, що в матеріалах справи відсутні рішення Запорізької міської ради про проведення та затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, витяги з такої документації на підтвердження її чинності у кожному зі спірних періодів 2021– 2025 років, а також докази набрання нею чинності відповідно до ст. 23 Закону України «Про оцінку земель». Посилаючись на ч. 1 ст. 632 ЦК України, апелянт зауважує, що судом не встановлено положень договору оренди щодо автоматичної зміни орендної плати та не досліджено доказів внесення відповідних змін шляхом укладення додаткових угод, чим фактично підмінено умови договору імперативними нормами. Також скаржник наголошує, що суд першої інстанції розглянув справу за неповно з`ясованих обставин і визначив розмір заборгованості умовно, оскільки, встановивши наявність переплати у Відповідача за даними контролюючого органу та відсутність у нього заборгованості, суд самостійно скоригував суму вимог і частково задовольнив позов, попри власну констатацію неможливості віднести здійснені платежі до конкретних податкових періодів та відсутність достатніх доказів для повного встановлення обсягу зобов`язань.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька міська рада посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і скасуванню не підлягає, а доводи апелянта про необхідність зменшення зобов`язань через введення воєнного стану та пошкодження майна є безпідставними, оскільки за умовами чинного договору оренди землі №040626101027 від 22.11.2006 у орендаря виник чіткий обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату. 
Позивач зазначає, що рішенням Запорізької міської ради №103 від 04.12.2024 дійсно передбачено позасудовий порядок зменшення розміру орендної плати для земельних ділянок, на яких розташовані пошкоджені внаслідок збройної агресії об`єкти нерухомості ІІ категорії, проте відповідач не надав до матеріалів справи належних доказів звернення до міської ради щодо розгляду цього питання.
Заперечуючи проти аргументів скаржника щодо неправомірності використання нової нормативної грошової оцінки (НГО), позивач указує, що рішенням Запорізької міської ради №7 від 30.06.2015 було належним чином затверджено та впроваджено з 01.01.2016 нову НГО земель міста Запоріжжя, а доданий до позовної заяви витяг із технічної документації від 23.06.2020 №1845/207-20 є діючим, не оскарженим та відображає всі необхідні коефіцієнти щодо спірної ділянки. 
Також позивач наголошує, що нормативне регулювання розміру орендної плати за землі комунальної власності відбувається за імперативною формулою, а відповідно до ст. 289 ПК України та сталих правових висновків Верховного Суду, НГО змінюється автоматично на щорічні коефіцієнти індексації, які розраховуються уповноваженим центральним органом виконавчої влади, застосовуються кумулятивно (ретроспективно) від дати проведення оцінки та не залежать від прийняття окремих рішень радою, у зв`язку з чим самостійне множення позивачем базового показника НГО 2020 року на відповідні щорічні коефіцієнти індексації для розрахунку боргу за 2021-2025 роки є повністю правомірним.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Віннікова С.В. (доповідач), судді Андрейчук Л.В., Левшина Г.В.
Ухвалою від 27.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 по справі №908/3826/25 залишено без руху, надано апелянту 10 днів з дня отримання ухвали усунути вказані недоліки апеляційної скарги, а саме сплатити судовий збір у сумі 133 257,99 грн на відповідні реквізити суду апеляційної інстанції, докази чого надати суду.
На виконання вимог ухвали, 04.05.2026 у строк встановлений судом для усунення недоліків, через відділ документального забезпечення суду від скаржника надійшла заява від 04.05.2026 про усунення недоліків, відповідно до якого останнім надано докази сплати судового збору у розмірі 133 257,99 грн.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 по справі №908/3826/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 10.06.2026.
У судовому засіданні 10.06.2026 було оголошено протокольну перерву у судовому засіданні до 17.06.2026.

У судове засідання 17.06.2026 з`явився представник позивача, проти задоволення апеляційної скарги заперечив. 
Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 17.06.2026 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що між Запорізькою міською радою (далі – орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” (далі – орендар, відповідач) був укладений договір оренди землі №040626101027 від 22.11.2006 (далі – договір оренди землі). 
За умовами п. 1 договору оренди землі орендодавець відповідно до рішення четвертої сесії п`ятого скликання Запорізької міської ради №6/122 від 20.09.2006 надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:03:035:0036 для розташування проммайданчика, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна (Соборний), 20в. 
Згідно з п. 2 договору оренди землі в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,5465 га. 
Відповідно до п. 8 договору оренди землі договір укладено на двадцять років. 
Згідно з п. 5 договору оренди землі нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 7505457,95 грн. в цінах 2006 року. 
Пунктом 9 договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та в розмірі 75054,58 грн. (сімдесят п`ять тисяч п`ятдесят чотири гривні 58 коп.). 
Власником земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:03:035:0036 є територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на праві комунальної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно №452945677 від 21.11.2025.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №452948530 від 20.11.2025 за відповідачем зареєстровано об`єкти нерухомого майна за адресою м. Запоріжжя, пр. Леніна (Соборний), 25в. 
30.06.2015 Запорізькою міською радою було прийнято рішення №7 “Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя”, яким впроваджено оподаткування земель міста на підставі нової нормативної грошової оцінки з 01.01.2016. 
Вказане рішення було оприлюднене 14.07.2015 в газеті “Запорізька Січ” та набрало чинності з 01.01.2016. 
30.06.2015 Запорізька міська рада прийняла рішення №6 “Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю)”. У додатку 3 до цього рішення встановлено розмір орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки).
Земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:03:035:0036 відноситься до категорії земель: інші земельні ділянки м. Запоріжжя, розмір орендної плати якої складає 3% від нормативної грошової оцінки. 
28.11.2018 Запорізька міська рада прийняла рішення №26 “Про встановлення розміру орендної плати за землю” та рішення №103 від 04.12.2024 “Про внесення змін до рішення №26 від 28.11.2018”, якими встановлено розміри орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки). 
Відповідно до вказаних рішень річний розмір орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:03:035:0036 становить 3% від її нормативної грошової оцінки. 
Згідно з п. 30 договору оренди землі орендар зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату. 
Відповідач не сплачував орендну плату за договором оренди землі в повному обсязі відповідно до нової нормативної грошової оцінки земельної ділянки з 2016 року, внаслідок чого у нього, згідно з розрахунком позивача, утворилась заборгованість за період з 01.02.2021 по 28.02.2022 та з 01.01.2023 по 30.06.2025 в розмірі 7571135,86 грн., стягнення якої є предметом позову в даній справі.
Спірні правовідносини є господарськими та виникли з договору оренди землі. 
За наслідками розгляду позову Господарським судом Запорізької області прийнято оскаржуване рішення у даній справі. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Колегія суддів констатує, що причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода відповідача з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції повністю та вимога ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з огляду на наступне.
Щодо доводів відповідача про обмеження у здійсненні господарської діяльності в умовах воєнного стану та пошкодження виробничих потужностей заводу
Заперечуючи проти позовних вимог, Товариство з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” посилається на наслідки збройної агресії російської федерації проти України, що призвели до системних перебоїв у роботі підприємства та фактичного пошкодження його виробничих об`єктів, які розташовані на орендованій земельній ділянці, що підтверджується актами комісійного обстеження. Апелянт наголошує, що вказані надзвичайні й невідворотні обставини виключають покладення на нього негативних правових наслідків у вигляді стягнення заборгованості за користування землею.
Колегія суддів відхиляє вказані аргументи скаржника з огляду на таке.
Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України та статті 218 Господарського кодексу України, обставини непереборної сили (форс-мажор) є підставою для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання (сплати штрафних санкцій, пені, неустойки). Проте, настання форс-мажорних обставин не звільняє сторону від обов`язку виконання самого основного зобов`язання в натурі, зокрема внесення плати за фактичне користування майном.
Матеріали справи не містять доказів розірвання договору оренди землі № 040626101027 від 22.11.2006, припинення права користування земельною ділянкою площею 3,5465 га чи її повернення Орендодавцю за актом приймання-передачі у спірні періоди. Оскільки відповідач продовжував юридично та фактично утримувати земельну ділянку комунальної власності, введення воєнного стану та загальні обмеження ведення бізнесу не звільняють його від обов`язку своєчасної сплати орендної плати за землю.
Стосовно посилань відповідача на наявність у матеріалах справи актів комісійного обстеження пошкоджених об`єктів нерухомості, колегія суддів зазначає, що рішенням Запорізької міської ради № 103 від 04.12.2024 «Про внесення змін до рішення від 28.11.2018 № 26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю» дійсно встановлено позасудовий механізм та порядок зменшення розміру орендної плати для земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомості, пошкоджені внаслідок збройної агресії, а саме: річний розмір орендної плати у відсотках від їх нормативної грошової оцінки у відповідному відсотковому розмірі встановленого у пунктах 1-17 розміру орендної плати відповідних категорій земельних ділянок застосовується до земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, пошкоджені внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією РФ проти України, дані про пошкодження яких та дані про земельні ділянки, на яких розташовані зазначені об`єкти нерухомого майна, внесені до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України та які віднесені до ІІ категорії пошкоджень об`єкта, класифікаційні ознаки яких визначені Методикою проведення обстеження та оформлення його результатів, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 06.08.2022 №144, у разі якщо загальна площа пошкодженого об`єкта нерухомості не перевищує одну третину загальної площі земельної ділянки, на якій був розташований такий пошкоджений об`єкт нерухомого майна. Вказані випадки зменшення розміру орендної плати вирішуються окремо в позасудовому порядку. 
Разом з тим, впровадження вказаних пільг реалізується шляхом звернення орендаря до органу місцевого самоврядування із відповідним клопотанням та пакетом документів для внесення змін до договору оренди. 
Як підтверджено матеріалами справи, відповідач із належно оформленою заявою про зменшення ставки орендної плати чи надання пільг на підставі рішення № 103 до Запорізької міської ради у спірний період не звертався, відповідних додаткових угод сторонами укладено не було. За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для самостійного звільнення відповідача від сплати орендної плати або зменшення її базової ставки у судовому порядку.
З огляду на викладене, доводи скаржника в частині звільнення від зобов`язань через руйнування майна та умови воєнного стану задоволенню не підлягають. 
Щодо визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, апелянт посилається на те, що витяг із технічної документації про НГО від 23.06.2020 № 1845/207-20 не може бути використаний для визначення розміру заборгованості за наступні періоди (2021-2025 роки), оскільки в матеріалах справи відсутні окремі витяги або рішення органу місцевого самоврядування на кожен конкретний рік. 
Колегія суддів відхиляє вказані доводи, з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру земельного податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.
Пунктом 3 Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок усіх категорій та форм власності, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1147 від 03.11.2021, передбачено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначається за формулою, складовою якої є коефіцієнт Кні добуток коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за період від затвердження нормативу капіталізованого рентного доходу до дати проведення оцінки. 
Отже, за змістом п. 3 Методики, затвердженої постановою КМУ № 1147 від 03.11.2021, показник НГО включає кумулятивне застосування коефіцієнтів індексації за попередні роки.
Визначення розміру НГО за наступні роки шляхом кумулятивного множення базового показника 2020 року (68 642 862,15 грн) на щорічні коефіцієнти індексації (1,1 за 2021 р.; 1,15 за 2022 р.; 1,051 за 2023 р.; 1,12 за 2024 р.) є правомірним арифметичним розрахунком, який не потребує отримання окремого витягу за кожен календарний рік, оскільки функціонал Держгеокадастру не передбачає технічної можливості сформувати витяг «станом на минулу дату». 
Нормативна грошова оцінка земель міста Запоріжжя була затверджена рішенням ради № 7 від 30.06.2015 і введена в дію з 01.01.2016, після чого її показники не змінювалися. 
Обов`язковість врахування НГО встановлена законом, а тому з моменту початку застосування нової оцінки автоматично змінюються права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру плати, без необхідності укладення додаткових угод. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що нарахування орендної плати, які застосовані позивачем у сумі 9 141 259,31 грн за весь спірний період, є нормативно обґрунтованою та відповідає вимогам закону. 
Проте, суд першої інстанції, погодившись із доводами позивача, належним чином не дослідив внутрішню структуру та порічний баланс вказаних нарахувань у співвідношенні з фактично сплаченими грошовими коштами, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача суми 7 403 221,46 грн, яка є арифметично недостовірною. 
Надаючи повну та всебічну оцінку запереченням відповідача щодо реального обсягу виконаних ним зобов`язань у спірний період, які були офіційно заявлені ним у письмових поясненнях від 11.03.2026 в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи залишок невиконаного грошового зобов`язання відповідача у розмірі 7 571 135,86 грн, виходив із того, що за весь спірний період (2021– 2025 роки) в рахунок погашення оренди підлягає зарахуванню лише сума задекларованих відповідачем зобов`язань у загальному розмірі 1 570 123,45 грн (яка складається з показників звітності за 2021 та 2022 роки). При цьому за 2023, 2024 та 2025 роки позивачем у графі проведених оплат відображено « 0,00 грн», з огляду на подання відповідачем нульової податкової звітності у вказаних періодах.
Колегія суддів вважає такий підхід позивача до визначення кінцевої суми заборгованості помилковим, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи та стану виконання договору.
Відповідно до положень Бюджетного кодексу України та чинного податкового законодавства, орендна плата за земельні ділянки комунальної власності надходить безпосередньо до місцевого бюджету відповідної територіальної громади. 
Відтак, згідно з пунктом 4 частини першої статті 64 Бюджетного кодексу України, до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад належить плата за землю, що зараховується до відповідних місцевих бюджетів у порядку, визначеному Податковим кодексом України для земельного податку.
У свою чергу, правова природа цього платежу як обов`язкового та регульованого державою доходу місцевого бюджету закріплена у нормах Податкового кодексу України (ПК України).
Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України, плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Пунктом 288.1 статті 288 ПК України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. При цьому, згідно з пунктом 288.7 цієї ж статті, орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності зараховується до відповідних місцевих бюджетів у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України для земельного податку.
Аналіз наведених норм у їх сукупності свідчить, що орендна плата за землі комунальної власності хоч і виникає на підставі цивільно-правового договору, за своєю податковою та бюджетною суттю є регульованим загальнодержавним платежем, який у повному обсязі акумулюється в доході місцевої громади.
З огляду на це, визначальним процесуальним та матеріальним фактором для встановлення обсягу належного виконання орендарем своїх договірних зобов`язань перед бюджетом є факт реального (касового) надходження грошових коштів на відповідні рахунки органів Державної казначейської служби України, відкриті для обслуговування відповідного місцевого бюджету. Наявність чи відсутність поточних звітних декларацій, подання нульових показників податкової звітності чи специфіка ведення внутрішнього порічного обліку періодів фіскальним органом в інтегрованій картці платника (ІКП) не можуть нівелювати факт фізичного виконання касового плану бюджету.
Відтак, визначальним фактором для встановлення обсягу виконання орендарем своїх зобов`язань є факт реального надходження грошових коштів на відповідні рахунки казначейства, незалежно від стану поточного податкового декларування чи специфіки внутрішнього обліку періодів фіскальним органом.
Здійснюючи перевірку законності та обґрунтованості визначеного позивачем розміру заборгованості у сумі 7 571 135,86 грн, колегія суддів зазначає таке. 
Суд першої інстанції здійснюючи розрахунок заборгованості, врахував кумулятивне сальдо переплати з орендної плати, що сформувалося за даними контролюючого органу за попередні роки (починаючи з 2017 року) в загальній сумі 347 914,40 грн. 
При цьому, здійснюючи математичне віднімання вказаної суми, суд першої інстанції помилково взяв за основу суму 7 751 135,86 грн, замість фактичної суми заявлених позовних вимог 7 571 135,86 грн, що призвело до визначення остаточного розміру стягнення на рівні 7 403 221,46 грн.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з довідки ГУ ДПС у Запорізькій області № 7247/5/08-01-04-08-06 від 30.07.2025, за період 2024– 2025 років відповідач, попри подання податкової звітності з нульовими показниками нарахувань, фактично перерахував до місцевого бюджету за користування спірною земельною ділянкою грошові кошти у загальному розмірі 785 713,11 грн (з яких 665 713,11 грн у 2024 році, 120 000,00 грн у першому півріччі 2025 року). 
Оскільки кошти у розмірі 785 713,11 грн реально надійшли до бюджету територіальної громади та перебувають у розпорядженні позивача, їх повторне стягнення у судовому порядку призведе до безпідставного збагачення органу місцевого самоврядування та подвійної цивільно-правової відповідальності відповідача за одне й те саме порушення, що прямо суперечить статті 61 Конституції України. Відтак, зазначена сума підлягає вирахуванню із загального обсягу заявлених вимог. 
Водночас, перевіряючи правомірність нарахувань за січень-лютий 2022 року, суд встановив, що позивач зменшив суму позову на показник паперової уточнюючої декларації відповідача (261 687,24 грн), тоді як фактично сплачені останнім кошти за вказаний період склали лише 118 948,71 грн. Зважаючи, що предметом судового захисту у даній справі є стягнення реальної суми неодержаного доходу, обсяг невиконаного відповідачем зобов`язання за 2022 рік підлягає коригуванню (збільшенню) на різницю між сумою декларації та сумою фактичного виконання, що становить 142 738,53 грн. 
Щодо періоду з 01.02.2021 по 31.12.2021, визначена позивачем сума заборгованості у розмірі 579 242,49 грн є повністю обґрунтованою, оскільки відображає різницю між належною до сплати сумою за новою нормативною грошовою оцінкою та задекларованими відповідачем зобов`язаннями за старою ставкою. 
У разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом (пункт 87.9 статті 87 ПК України).
Наявна в матеріалах справи довідка ГУ ДПС свідчить, що задекларована відповідачем сума за 2021 рік була повністю сплачена. Однак, кошти у розмірі 333 056,50 грн фіскальний орган автоматично спрямував на погашення боргу за попередній 2020 рік у порядку календарної черговості (пункт 87.9 статті 87 ПК України). 
Решта сплачених у 2021 році коштів покрила лише поточні зобов`язання за старою ставкою, у зв`язку з чим недоотримана міською радою різниця за новою оцінкою землі в сумі 579 242,49 грн залишається несплаченою та підлягає стягненню.
Таким чином, за наслідками системного аналізу умов договору та первинних документів, що підтверджують реальний стан виконання сторонами грошових зобов`язань, остаточний розмір невиконаного відповідачем основного зобов`язання становить:
- 579 242,49 грн заборгованість за 2021 рік; 
- 258 587,03 грн заборгованість за січень-лютий 2022 року (різниця між нарахуванням за новою НГО та фактично сплаченими коштами); 
- 2 604 996,62 грн заборгованість за 2023 рік (за відсутності фактичного виконання);
- 2 072 138,34 грн заборгованість за 2024 рік (із вирахуванням фактично сплачених 665 713,11 грн); 
- 1 413 196,80 грн заборгованість за перше півріччя 2025 року (із вирахуванням фактично сплачених 120 000,00 грн). 
Загальна сума заборгованості відповідача, яка підлягає стягненню на користь Запорізької міської ради, складає 6 928 161,28 грн та визначена як арифметична сума залишків боргу за всі спірні періоди (579 242,49 грн + 258 587,03 грн + 2 604 996,62 грн + 2 072 138,34 грн + 1 413 196,80 грн).
З огляду на викладене, рішення Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 у справі №908/3826/25 підлягає зміні на підставі пунктів 1, 4 частини першої статті 277 ГПК України у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, із зменшенням суми стягнення до 6 928 161,28 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. Оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції правильно встановив правомірність застосування нової нормативної грошової оцінки землі, проте припустився помилок при дослідженні порічного балансу фактично сплачених коштів та визначенні кінцевого розміру заборгованості відповідача, рішення Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 підлягає зміні в частині суми стягнення.

Судові витрати

Зважаючи на те, що за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги Запорізької міської ради задоволено частково (у розмірі 6 928 161,28 грн від заявлених 7 571 135,86 грн), судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та за подання апеляційної скарги згідно зі статтею 129 ГПК України підлягають перерозподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 91,51% задоволених вимог та 8,49% вимог, у задоволенні яких відмовлено. 
За розгляд позовної заяви про стягнення 7 571 135,86 грн належить до сплати судовий збір у розмірі 90 853,63 грн. Відповідно до частини першої статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам: на відповідача в сумі 83 140,16 грн (91,51%), на позивача в сумі 7 713,47 грн (8,49%). 
За подання апеляційної скарги Товариством з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” сплачено судовий збір у сумі 133 257,99 грн. Витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги на позивача (Запорізьку міську раду) в сумі 11 313,60 грн (8,49%), на скаржника (відповідача) — в сумі 121 944,39 грн (91,51%).

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 17.03.2026 у справі № 908/3826/25 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” на користь Запорізької міської ради 6 928 161,28 грн заборгованості з орендної плати за землю за період з 01.02.2021 по 28.02.2022 та з 01.01.2023 по 30.06.2025 включно, а також 83 140,16 грн витрат по сплаті судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовити».

Стягнути з Запорізької міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Дослідно-експериментальний механічний завод” 11 313,60 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Решту витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Видачу наказів на виконання цієї постанови з внесенням відповідних реквізитів доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Повна постанова складена та підписана 17.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Вінніков

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя Г.В. Левшина