ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/16375/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Багай Н. О., Зуєв В. А.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Фобос»
на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 (головуючий суддя Кравчук Г. А., судді Гаврилюк О. М., Хрипун О. М.) 
про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення
у справі № 910/16375/23
за позовом Служби безпеки України
до Приватного підприємства «Фобос»
про стягнення коштів,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог та ухвалених судових рішень 
1. Служба безпеки України звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Фобос» про стягнення коштів.
2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2025 у справі № 910/16375/23 цей позов було задоволено.
3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 зазначене рішення суду першої інстанції змінено, його резолютивну частину викладено в редакції, згідно з якою позов задоволено частково, в іншій частині позову відмовлено.
4. Крім того, щодо розподілу судових витрат у тексті цієї постанови зазначено, що судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги покладається на Приватне підприємство «Фобос».
5. Надалі відповідач звернувся до апеляційного господарського суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, за результатами розгляду якої просив ухвалити додаткове судове рішення про стягнення з Служби безпеки України на його користь судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
6. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.
7. Зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що перелік підстав для ухвалення додаткового судового рішення, наведений у частині першій статті 244 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), є вичерпним. При порушенні ж питання про ухвалення такого рішення з інших підстав суд має відмовити в його ухваленні. 
8. З огляду на наведене та ураховуючи, що у постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 було вирішено питання щодо розподілу судових витрат (судового збору) за подання позовної заяви та апеляційної скарги і такі витрати покладено на Приватне підприємство «Фобос», апеляційний господарський суд дійшов висновку, що підстави для задоволення відповідної заяви відповідача та ухвалення додаткового судового рішення у цьому разі відсутні.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга, її узагальнені доводи та вимоги
9. Не погодившись із ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 Приватне підприємство «Фобос» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 та ухвалити нове рішення, яким стягнути із Служби безпеки України на його користь судовий збір.
10. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
11. У поданій касаційній скарзі з посиланням на пункт 2 частини п`ятої статті 129 ГПК України скаржник стверджує, що у цьому разі розподіл судових витрат (судового збору) мало бути здійснено між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
12. Натомість викладений у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 910/143/19 висновок, згідно з яким у разі, коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, за твердженнями скаржника зроблено шляхом довільного трактування норм статті 129 ГПК України, а не буквального її тлумачення.
13. Тож відповідач зазначає про необхідність відступлення від цього висновку Верховного Суду.
14. На обґрунтування своєї позиції скаржник посилається на принцип законності та вимоги щодо якості закону (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Санді Таймс проти Сполученого Королівства» від 26.04.1979, заява № 6538/74), а також із вказівкою на окремі думки суддів Верховного Суд від 14.09.2022 у справі № 909/298/21 та від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17 зауважує, що на підставі тлумачення та застосування правових норм не можуть створюватися нові норми права, позаяк це є виключно компетенцією законодавця.
15. Заразом згідно з твердженнями відповідача у цьому разі, зменшивши розмір штрафних санкцій, апеляційний господарський суд у відповідності до висновків, наведених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 був зобов`язаний здійснити новий розподіл судових витрат, однак він лише формально зазначив про їх розподіл, не врахувавши при цьому результат вирішення спору, що свідчить про порушення принципу пропорційності, роз`ясненого судом касаційної інстанції у постанові від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19.
Позиція інших учасників справи
16. У встановлений Верховним Судом строк Служба безпеки України подала відзив на касаційну скаргу відповідача, у якому просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувану ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 залишити без змін.
17. З посиланням на постанови суду касаційної інстанції позивач у відзиві, зокрема, зазначає, що у додатковому судовому рішенні може бути вирішено окремі процесуальні питання, які не були вирішені судом при ухваленні основного судового рішення. Натомість в ухваленій у цій справі постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 питання про розподіл судових витрат (судового збору) було вирішено, що виключає ухвалення додаткового судового рішення про це.
18. Також у контексті наведеного позивач звертає увагу на те, що суд може зменшити розмір відшкодування судових витрат за певних обґрунтованих обставин, проте це стосується судових витрат, непов`язаних із сплатою судового збору.
19. Крім того, Служба безпеки України вказує на непослідовність поведінки відповідача, який подав заяву про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл судового збору з підстав його нездійснення судом та водночас звернувся до суду із заявою про виправлення описки у розмірі покладеного на нього судового збору за результатами такого розподілу.
20. У підсумку позивач констатує, що викладені в касаційній скарзі Приватного підприємства «Фобос» доводи свідчать про незгоду відповідача з мотивами та висновками суду апеляційної інстанції, однак не обґрунтовують порушення або неправильно застосування цим судом норм матеріального чи процесуального права.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
21. Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
22. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши правильність застосування апеляційним господарським судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення чинних правових норм, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
23. Головне значення додаткового судового рішення полягає в забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 759/9300/13-ц).
24. Відповідно до частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
25. Тож у разі, коли судом не було прийнято рішення щодо розподілу судових витрат, він за заявою учасників справи чи з власної ініціативи повинен ухвалити додаткове судове рішення, яким вирішити це питання.
26. За змістом частини першої статті 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
27. У відповідності до норм статті 129 ГПК України:
- у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини першої);
- під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункт 2 частини п`ятої);
- якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята).
28. Як унормовано у підпунктах а), в) пункту 4 частини першої статті 282 ГПК України, постанова суду апеляційної інстанції, зокрема, має містити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
29. У цій справі господарськими судами вирішувався спір за позовом про стягнення пені та штрафу у відповідному розмірі.
30. Рішення місцевого господарського суд, яким цей позов було задоволено, суд апеляційної інстанції змінив, у зв`язку із зменшенням розмірів заявлених до стягнення штрафних санкцій.
31. При цьому таке зменшення не було наслідком необґрунтованості позовних вимог, а стало результатом застосування апеляційним господарським судом своїх дискреційних повноважень, передбачених статтею 551 Цивільного кодексу України. 
32. Таким чином, розподіл судового збору судом апеляційної інстанції було здійснено пропорційно до розміру позовних вимог, які судами визнано обґрунтованими. 
33. Питання розподілу судових витрат (судового збору) вирішено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 (розділ «Судові витрати» та резолютивна частина цієї постанови).
34. Натомість в оскаржуваній ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 з урахуванням норм статті 244 ГПК України констатовано відсутність у такому випадку підстав для ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судового збору.
35. У поданій касаційній скарзі Приватне підприємство «Фобос» зазначає, зокрема, про необхідність відступлення від викладеного у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 910/143/19 висновку, згідно з яким у разі, коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
36. За твердженнями скаржника цей висновок сформульовано на підставі довільного трактування статті 129 ГПК України, що не відповідає її буквальному тлумаченню.
37. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
38. Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
39. Для відступу від правової позиції, раніше сформульованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступлення у конкретній судовій справі.
40. У рішенні у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» від 18.01.2001, заява № 27238/95 Європейський суд з прав людини констатував, що інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
41. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
42. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
43. Про це також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.
44. Заразом, як вбачається із змісту ухвалених у цій справі судових рішень, у постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 здійснено розподіл судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
45. Водночас в оскаржуваній ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 це питання не вирішувалось, висновків щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду справи № 910/16375/23 в її тексті не міститься.
46. Постановляючи зазначену ухвалу, суд апеляційної інстанції керувався нормами статті 244 ГПК України та відсутністю у цьому разі передбачених нею підстав для ухвалення додаткового судового рішення. 
47. Тлумачення ж та висновків щодо застосування статті 129 ГПК України апеляційний господарський суд в ухвалі від 13.03.2026 не наводив, констатувавши лише, що у даному випадку постановою Північного апеляційного господарського від 14.01.2026 здійснено розподіл судового збору за подання позову до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги, який покладено на Приватне підприємство «Фобос» відповідно до частини чотирнадцятої названої статті.
48. Таким чином, ураховуючи, що в оскаржуваному судовому рішенні не вирішувалось питання та не було застосовано норм права, щодо яких судом касаційної інстанції у постанові від 16.10.2019 у справі № 910/143/19 сформульовано правовий висновок, про необхідність відступлення від якого зазначає скаржник, Верховний Суд не вбачає підстав для вирішення такого питання (зокрема, щодо відступлення від відповідного висновку у цій справі).
49. З аналогічних мотивів Верховний Суд відхиляє і всі інші доводи касаційної скарги Приватне підприємство «Фобос» щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції статті 129 ГПК України внаслідок її помилкового тлумачення.
50. Водночас розбіжностей наведеного в оскаржуваній ухвалі із висновками, викладеним у постановах суду касаційної інстанції від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19 або рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Санді Таймс проти Сполученого Королівства» від 26.04.1979, заява № 6538/74, про які зазначає скаржник, Верховний Суд не вбачає.
51. Так, суть наведених в оскаржуваній ухвалі висновків апеляційного господарського суду зводиться до того, що у даному випадку відсутні передбачені статтею 244 ГПК України підстави для ухвалення додаткового судового рішення, і їх мотивовано тлумаченням та застосуванням норм саме цієї статті процесуального закону. 
52. Натомість у справах № 910/11131/19 та № 904/5929/19 (зокрема, у контексті висновків, на які посилається скаржник) про застосування статті 244 ГПК України не йшлося. 
53. Правовим же висновкам Європейського суду з прав людини щодо дотримання принципу законності та вимог до якості закону, сформульованим, зокрема, у вищевказаному його рішенні, викладене в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 не суперечить, позаяк тлумачення статті 129 ГПК України, на невідповідність якого зазначеним принципу та вимогам посилається скаржник, у цій ухвалі відсутнє.
54. Наведене стосується і процитованих скаржником висновків із окремих думок суддів Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 909/298/21 та від 17.02.2020 у справі № 820 /3556/17 щодо тлумачення юридичних текстів.
55. Заразом у розумінні статті 232 ГПК України окрема думка судді не є судовим рішення, не має обов`язкового значення, не породжує юридичних наслідків, не може розглядатися як джерело права та судова практика (постанови Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 9221393/19, від 24.06.2021 у справі № 916/3581/19 та інші).
56. Тому і в силу наведеного відповідні аргументи відповідача не можуть бути враховані як належне обґрунтування підстав касаційного оскарження постановленої у цій справі ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026.
57. Фактично доводи касаційної скарги Приватного підприємства «Фобос» не підтверджують помилковості здійсненого судом апеляційної інстанції в ухвалі від 13.03.2026 правозастосування, а за своєю суттю зводяться до власного тлумачення скаржником норм права (з вказівкою на неправильне їх тлумачення судом), які при цьому при постановлені оскаржуваної ухвали не застосовувались.
58. Сама ж по собі незгода відповідача із здійсненим у цій справі розподілом судових витрат (судового збору) не може бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у ній судового рішення, у якому таке питання не вирішувалося.
59. Викладених в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 висновків про те, що у даному випадку питання про судові витрати (судовий збір) вирішено судом і відповідно підстави для ухвалення додаткового судового рішення з цього питання відсутні, Приватне підприємство «Фобос» у касаційній скарзі не спростовує.
60. Отже, ураховуючи, що доводами касаційної скарги не обґрунтовано порушення чи неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального або процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд вбачає, що такі доводи належно не підтверджують заявлених відповідачем вимог про його скасування. 
61. Натомість аргументи відзиву Служби безпеки України ураховуються судом касаційної інстанції у тій мірі, що узгоджується із наведеним у цій постанові.
62. Суд також звертається до свого висновку, викладеного у пунктах 178-182 постанови Верховного Суду від 24.07.2024 у справі № 910/14243/22.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
63. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
64. За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
65. З огляду на все викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга Приватного підприємства «Фобос» не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 слід залишити без змін.
Судові витрати 
66. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін судове рішення, що оскаржувалось, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «Фобос» залишити без задоволення.
2. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2026 у справі № 910/16375/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Багай

В. А. Зуєв