ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/4112/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді – Алєксєєвої Н.Ю., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, у якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.04.2026 просить:
- визнати протиправною та скасувати відмову в наданні ОСОБА_1 інформації про дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надати ОСОБА_1 повну інформацію стосовно нарахувань дітям ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які нараховувалися їм як виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю в період з липня 2023 по даний час, яка запитувалася згідно звернення від 26.03.2026 № 12104/С-1600 26 на Урядову гарячу лінію 1545.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 26.03.2026 він звернувся на урядову гарячу лінію 1545 із зверненням про надання інформації щодо сум нарахувань його дітям, які виплачувалися як державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю за період з липня 2023 року по даний час. Водночас листом від 07.04.2026 відповідач повідомив про відмову у наданні запитуваної інформації, посилаючись на те, що порушене у зверненні питання містить конфіденційні дані, а тому відповідь не може бути надана як така, що містить інформацію з обмеженим доступом. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки запитувана інформація стосується його дітей, законним представником яких він є як батько. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей, а згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи проживають окремо від дитини. Отже, сам факт батьківства надає позивачу право діяти в інтересах дітей та отримувати інформацію, необхідну для реалізації і захисту їхніх прав. 
Ухвалою суду від 13.04.2026 позовну заяву залишено без руху.
17.04.2026 позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази.
Відповідач позов не визнав. У наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначав, що 23.03.2026 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із запитом з приводу нарахувань соціальної допомоги на його дітей, осіб з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В даному запиті також повідомив, що соціальні виплати отримувала колишня дружина ОСОБА_5 . Крім запитуваної інформацію, прохав надати довідку про розміри нарахування соціальної допомоги дітям з інвалідністю за період з липня 2023 по березень 2026, та надати номер розрахункового рахунку на який здійснювалася виплата. Відповідь на запит Позивач ОСОБА_1 , зазначив направити на електронну адресу. Відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 №13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.08.2015 за №991/27436 надати інформацію, яка містить конфіденційну інформацію на електронну адресу не вбачається за можливе. Також зазначено, що ОСОБА_5 не надавала згоди Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо розголошення персональних даних. 07.04.2026 за вих. №1600-0403-8/27705 Головним управлінням, на зазначену в зверненні, електронну адресу позивача направлено відповідь про відмову у наданні запитуваної інформації, оскільки інформація з приводу порушеного у зверненні питання містить конфіденційні дані. Виходячи з викладеного, на думку представника відповідача, підстави для надання Головним управлінням запитуваної інформації позивачу ОСОБА_1 - відсутні.
Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини. 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 01 грудня 2014 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 . Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 16 вересня 2009 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 .
26.03.2026 позивач звернувся із заявою через Урядову гарячу лінію 1545 щодо надання інформації про нарахування соціальної допомоги на його дітей, осіб з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім запитуваної інформацію, прохав надати довідку про розміри нарахування соціальної допомоги дітям з інвалідністю за період з липня 2023 по березень 2026, та надати номер розрахункового рахунку на який здійснювалася виплата. В даному запиті також повідомив, що соціальні виплати отримувала колишня дружина ОСОБА_5 . Відповідь на запит просив направити на електронну адресу.
Зазначене звернення було зареєстроване за вхідним №12104/С-1600-26 . 
07.04.2026 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області надано відповідь, якою відмовлено у наданні запитуваної інформації з мотивів того, що вона містить конфіденційні дані. 
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом, вважаючи, що його право на отримання інформації порушено. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі Закон №2939-VI) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (частина 2 статті 1 Закону №2939-VI).
Згідно зі статтею 3 цього Закону право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Відповідно до пунктів 1, 2, 6 частини 1 статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; вести облік запитів на інформацію; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом (частина 1 статті 16 Закону №2939-VI).
Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації (частина 2 статті 16 Закону №2939-VI).
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина 2 статті 19 Закону №2939-VI).
Частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядник інформації зобов`язаний надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів з дня його отримання.
Статтею 22 Закону № 2939-VI передбачено право розпорядника інформації відмовити в задоволенні запиту, якщо: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону).
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина друга статті 22 Закону № 2939-VI).
У силу ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Відповідно до статті 6 зазначеного Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація, а обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з положень частини першої статті 7 Закону № 2939-VI, частини другої статті 21 Закону № 2657-XII та статті 32 Конституції України конфіденційна інформація може поширюватись у таких випадках:
особа самостійно встановила випадки (порядок, умови), коли ця інформація може поширюватись (наприклад, у договорі про використання прав на комерційну таємницю);
коли особа у відповідь на прохання/пропозицію дає згоду на використання своїх конфіденційних даних. При цьому використання таких даних третьою особою здійснюється відповідно до умов наданої особою згоди;
коли закон дозволяє певним суб`єктам отримувати та використовувати конфіденційну інформацію без згоди особи. У таких випадках суб`єкт діє на виконання установлених повноважень та для досягнення визначеної мети (наприклад, отримання конфіденційної інформації в ході оперативно-розшукової діяльності або в ході проведення досудового слідства) і поширення конфіденційної інформації обмежується положеннями закону;
коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації.
Разом із тим, відповідно до вимог законодавства розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується. При цьому зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети її збирання, а відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування чи незаконне використання такої інформації можуть бути оскаржені.
Таким чином, законодавець прямо встановлює обов`язок розпорядника інформації надавати інформацію саме тій особі, якої вона стосується, або її належному представнику, що виключає можливість формального посилання на її конфіденційність як підставу для відмови.
При цьому, правове регулювання спірних правовідносин не обмежується лише нормами інформаційного законодавства, а підлягає застосуванню з урахуванням положень цивільного та сімейного законодавства щодо представництва.
Відповідно до частини першої статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, у якому одна сторона (представник) має право вчиняти юридично значимі дії від імені іншої сторони.
Згідно зі статтею 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей і здійснюють їхні права та обов`язки без спеціального уповноваження.
Аналогічні положення містяться у статті 141 Сімейного кодексу України, відповідно до якої мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Як встановлено судом, позивач є батьком малолітніх/неповнолітніх дітей, що підтверджується свідоцтвами про народження, а отже виступає їх законним представником у розумінні наведених норм.
За таких обставин, звертаючись із запитом щодо отримання інформації про соціальні виплати, призначені його дітям, позивач діяв не як стороння особа, а як законний представник осіб, яких безпосередньо стосується запитувана інформація.
Суд зазначає, що інформація про соціальні виплати, призначені дітям, не може вважатися конфіденційною по відношенню до їх законного представника, оскільки саме він наділений правом отримувати та реалізовувати відповідні права в інтересах дітей.
Більше того, відмова у наданні такої інформації фактично обмежує можливість батьків здійснювати належний контроль за реалізацією прав дітей на соціальне забезпечення, що суперечить меті інституту законного представництва.
Суд також враховує, що відповідач, відмовляючи у наданні інформації, послався виключно на її конфіденційний характер, проте не навів належного обґрунтування застосування критеріїв обмеження доступу до інформації, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Таким чином, у спірних правовідносинах відсутні передбачені законом підстави для віднесення запитуваної інформації до інформації з обмеженим доступом у відносинах між розпорядником інформації та законним представником дітей.
З листа відповідача від 07.04.2026 вбачається, що позивачу було відмовлено у наданні зазначеної у запиті інформації без обґрунтованих підстав та викладанням наявної інформації і можливості її надати для ознайомлення; не обґрунтувано належним чином віднесення запитуваної інформації до категорії інформації з обмеженим доступом, а також не враховано правовий статус позивача як законного представника малолітніх та неповнолітніх осіб, яких безпосередньо стосується запитувана інформація.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачу інформації на його звернення є протиправною, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також порушує права позивача як законного представника дітей на отримання інформації, що безпосередньо стосується їх прав та інтересів. 
Таким чином, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду належними та допустимими доказами правомірність здійснених дій щодо відмови у наданні інформації на запит про доступ до публічної інформації, а тому враховуючи надані статтею 245 КАС України повноваження, позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправними дій ГУПФ України в Полтавській області щодо відмови надати інформацію ОСОБА_1 на звернення від 26.03.2026 № 12104/С-1600/26 та зобов`язання відповідача розглянути звернення позивача від 26.03.2026 № 12104/С-1600/26, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому, суд зазначає, що оскільки відповідач не розглянув належним чином звернення позивача, підстави для задоволення вимоги про зобов`язання відповідача надати повну інформацію стосовно нарахувань дітям ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які нараховувалися їм як виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю в період з липня 2023 по даний час, яка запитувалася згідно звернення від 26.03.2026 № 12104/С-1600 26 на Урядову гарячу лінію 1545, відсутні.
Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 532,48 грн.  
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, 

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. 
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 інформації на звернення від 26.03.2026 № 12104/С-1600/26, подане через Урядову гарячу лінію 1545.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути звернення ОСОБА_1 від 26.03.2026 № 12104/С-1600/26, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 532,48 грн (п`ятсот тридцять дві гривні сорок вісім копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н.Ю. Алєксєєва