Справа № 191/3846/25

Р І Ш Е Н Н Я 

і м е н е м У к р а ї н и 

05 травня 2026 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді  Лісняк В.В.,
за участі секретаря Коваль Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Кринички цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
Позивач ТОВ «Свеа Фінанс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 76145743 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», у відповідності до якого останній надано кредитні кошти у сумі 16000 гривень, строком на 30 днів, процентна ставка 2.5% на день. Відповідач свої зобов`язання з повернення позики та сплати процентів належним чином не виконав, має заборгованість у розмірі 64000,00 грн. 22 травня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та позивачем укладено договір факторингу №01.02-14/24, згідно з умовами якого до ТОВ «Свеа Фінанс» перейшли права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за договором позики № 76145743 на загальну суму 64000,00 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 16 000,00 грн, заборгованість за відсотками - 48000,00 грн. Тому представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 64000,00 грн. та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.
19.08.2025 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позивних вимог. Просить суд стягнути з відповідача 64000,00 грн. заборгованість за кредитним договором та 2422,40 грн. витрати зі сплати судового збору.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позовних вимог, не погоджується з викладеними в позові обставинами, вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені. Вказує, що позивачем не доведено належними доказами переходу від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Свеа Фінанс», тобто, фактор не став кредитором по відношенню до боржника. У судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами права грошової вимоги позивача до відповідача. 
Дослідивши докази по справі суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 01.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 76145743. Відповідно до умов договору Товариство зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти в позику в розмірі 16000,00 грн строком на 30 днів (дата повернення позики 30.01.2024) з фіксованою процентною ставкою 2,50 % в день.
За умовами Договору (п. 1) кредит надається позичальнику на погоджений строк шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю проценти від суми позики. Номер електронного платіжного засобу № НОМЕР_1 зазначено у графі «Реквізити сторін» договору позики.
Відповідно до п. 22 договір укладено у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи та підписано електронним підписом позичальника, шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Також додано таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток № 1), якою погоджено нарахування і сплату процентів за користування позикою та загальну вартість кредиту, який є невід`ємною частиною договору.
Аналогічні відомості щодо умов договору позики викладені у паспорті споживчого кредиту.
Паспорт споживчого кредиту та договір позики підписані відповідачкою електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора bOpDxw3LUx та IN3GjIMcc2 відповідно.
22.05.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) та ТОВ «Свеа Фінанс» (фактор) було укладено Договір факторингу № 01.02-14/24. За умовами договору факторингу (п. 2.1) клієнт відступає (передає) фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.
Платіжною інструкцією № 9632 від 23.05.2024 встановлено, що ТОВ «Свеа Фінанс» сплатило ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» суму фінансування відповідно до договору факторингу № 01.02-14/24 від 22.05.2024 у розмірі 3696785 грн.31 коп..
Витягом з Реєстру боржників до Договору факторингу № 01.02-14/24 від 22.05.2024 встановлено, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» право вимоги заборгованості до боржників на умовах, передбачених договором факторингу № 01.02-14/24 від 22.05.2024 згідно з реєстром від 22.05.2024. 
Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-93/24 від 22.05.2024 за договором позики № 76145743 від 01.01.2024, становить 64000,00 грн, з яких: 16000,00 грн заборгованість за тілом; 48000,00 грн заборгованість за відсотками.
Представником позивача додано розрахунок заборгованості відповідачки за договором позики за період з 01.01.2024 по 22.05.2024, що містить аналогічні відомості щодо розміру заборгованості відповідачки, які відображені у Витягу з Реєстру боржників. Розрахунок заборгованості не містить даних щодо оплати відповідачкою будь-яких платежів за користування позикою за договором.
Надаючи оцінку зібраним по справі доказам, суд виходить з наступного.
Між сторонами існує спір, що виник з договірних правовідносин, які регулюються нормами цивільного права про зобов`язання та договір, а також спеціальним Законом України «Про споживче кредитування».
Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлює, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема договори та інші правочини.
Згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно із статтею 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»; 2) електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 6 ст. 3 цього Закону підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо, безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц.
До позову представником позивача додано договір позики № 76145743 укладений 01.01.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 , яким визначено основні істотні умови характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату її видачі, строк надання коштів, розмір процентів, та інші умови кредитування.
Проте, аналізуючи обставини даного спору та надані докази, суд доходить висновку, що представником позивача не надано доказів укладення договору, а саме не додано довідку про ідентифікацію відповідачки, оскільки договір підписано електронним підписом, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора.
Також надані представником позивача документи не містять відомостей про отримання коштів позики відповідачкою, що суперечить положенням ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Будь-яких належних доказів на підтвердження безготівкових перерахувань коштів на платіжну банківську картку позичальника, як передбачено умовами договору позики, позивачем не надано.
Тобто, в матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази, які б відповідали вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт надання грошових коштів ОСОБА_1 за Договором позики № 76145743 первинним кредитором.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року (справа №686/19271/19) зазначено, що згідно зі ст.ст. 1, 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з ч. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.
Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.
Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
З долученого до позову договору позики вбачається, що його умови передбачають видачу кредитних коштів у безготівковій формі на реквізити платіжної банківської картки, наданої клієнтом.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Отже, в матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази, які б відповідали вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт надання грошових коштів ОСОБА_1 за Договором позики № 76145743 первинним кредитором.
Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів щодо виконання кредитором обов`язку з надання кредитних коштів шляхом їх перерахування на рахунок ОСОБА_1 , і доказів щодо наявності у відповідача на момент пред`явлення позову непогашеної (несписаної) заборгованості перед кредитором.
Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.
Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом надання відповідачці кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Вказані висновки ґрунтуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17.
За вказаних обставин, а саме у зв`язку з не доведенням позивачем факту перерахування коштів позики, а отже і обставин видачі коштів, з метою доведення виконання умов вищенаведеного договору, а також фактичного користування відповідачкою кредитними коштами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача заборгованості у заявленому в позові розмірі.
Позивач скористався, наданими йому правами щодо подання доказів на власний розсуд, не реалізовував надані права щодо витребування доказів для доведення позовних вимог,зокрема, для доведення належними та допустимим доказами факту видачі кредитних коштів, які відповідно до законодавства та усталеної практики Верховного Суду мають відповідати ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
ТОВ «СВЕА ФІНАНС», маючи статус фінансової установи, та володіючи належних обсягом процесуальних прав не довело належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів попереднім кредитором на користь ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для задоволення даного позову про стягнення заборгованості за договором позики у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -  
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.
Протягом тридцяти днів з дня проголошення на рішення суду всіма учасниками справи може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду. 

Суддя:	  	В.  В.  Лісняк