РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
03 червня 2026 р.  Справа № 120/12723/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 
до: Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) 
про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виразилась у нездійсненні відповідно до вимог ст.117 КЗпП України нарахування та виплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2024 (наступний день після ухвалення рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі №120/1244/24) по 29.06.2024 (останній день шестимісячного строку після звільнення); зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача відповідно до вимог ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 211 781,76 грн (двісті одинадцять тисяч сімсот вісімдесят грн 76 коп.), обчисленому за період з 02.04.2024 (наступний день після ухвалення рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі №120/1244/24) по 29.06.2024 (останній день шестимісячного строку після звільнення) із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 3 309, 09 грн. та 64 робочих днів, з утриманням військового збору у розмірі 1,5% (півтора відсотка), а також інших податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з такої виплати.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі №120/1244/24, залишеним без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій, визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати йому належних виплат та зобов`язано провести виплату заборгованості й середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивач зауважує, що виплата заборгованості у розмірі 347 076,12 грн відбулася лише 15.08.2025, тоді як згідно зі ст. 47 та 116 КЗпП України остаточний розрахунок мав бути здійснений у день звільнення – 29.12.2023, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач має право на середній заробіток за увесь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців. В той же час рішенням від 01.04.2024 вже стягнуто середній заробіток за період з 30.12.2023 по 01.04.2024, а за залишковий період з 02.04.2024 по 29.06.2024 (64 робочих дні) підлягає додатковому нарахуванню та виплаті сума у розмірі 211 781,76 грн, розрахована із середньоденної заробітної плати 3 309,09 грн. З метою стягнення вказаної суми з відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 15.09.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
30.09.2025 за вх.№61269/26 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що у даному випадку відсутні правові підстави для застосування ст.117 КЗпП України (стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), оскільки виконання судового рішення не охоплюється зазначеною нормою.
Також 30.09.2025 за вх.№61274/25 відповідачем подано до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 02.06.2026 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.
Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі №120/1244/24, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2024 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.05.2025, визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років за жовтень, листопад та 6 днів грудня 2023 року в розмірі 51 542, 86 грн, частин матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі 20 653, 54 грн, оплати часу відпустки в розмірі 29 233, 97 грн та компенсації за невикористані відпустки в розмірі 245 645, 75 грн у грудні 2023 року; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену йому заробітну плату без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, за період роботи з 02.10.2023 по 29.12.2023 в розмірі 347 076, 12 грн, яка складається з надбавки за вислугу років за жовтень, листопад та 6 днів грудня 2023 року в розмірі 51 542, 86 грн, частин матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі 20 653, 54 грн, оплати часу відпустки в розмірі 29 233, 97 грн та компенсації за невикористані відпустки в розмірі 245 645, 75 грн у грудні 2023 року.
Також вказаним рішенням стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 30.12.2023 по 01.04.2024 в розмірі 221 709, 07 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
15.08.2025 відповідач, на виконання рішення суду у справі №120/1244/24, здійснив виплату належних позивачеві сум.
Водночас позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за всі шість місяців, а не лише за період з 30.12.2023 (наступний день після звільнення) по 01.04.2024 (дата ухвалення рішення у справі №120/1244/24), а тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
За приписами ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.
Ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин; далі - Закон № 2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Варто зауважити, що ст. 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Проте правова позиція першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.
Як вже зазначалось, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 по справі №821/1226/16).
Саме в цей день (день звільнення) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.
Оскільки позивач звільнений 29.12.2023, перебіг установленого законом шестимісячного строку для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, розпочався з наступного дня після звільнення - 30.12.2023, та закінчився 29.06.2024 включно. 
У межах цього шестимісячного строку рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі № 120/1244/24 вже було захищено право позивача та стягнуто на його користь середній заробіток за першу частину періоду затримки - з 30.12.2023 по 01.04.2024 в розмірі 221 709, 07 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати. 
Суд відхиляє доводи Офісу Генерального прокурора про те, що виконання судового рішення не охоплюється дією ст. 117 КЗпП України. Сама по собі наявність судового спору чи ухвалення рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє роботодавця від відповідальності за несвоєчасний розрахунок, оскільки обов`язок провести повний розрахунок із працівником залишається невиконаним аж до моменту фактичної виплати коштів (що в даній справі відбулося лише 15.08.2025). 
За загальним правилом, середній заробіток за ст. 117 КЗпП України нараховується по день фактичного розрахунку. 
Проте, оскільки чинна редакція цієї статті містить застереження «але не більш як за шість місяців», право позивача на отримання такої компенсації обмежене в часі граничною датою - 29.06.2024. 
Таким чином, за залишковий період в межах визначеного законом шестимісячного строку - з 02.04.2024 по 29.06.2024 (що становить 64 робочих дні) - позивач має право на отримання середнього заробітку, оскільки остаточний розрахунок у цей проміжок часу відповідачем проведений не був.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень ст. 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
Так, Велика Палата вказала, що зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX слідує, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій період затримки (прострочення) , установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик нескінченної відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати, поняття обмеження максимального строку та досягнення співмірності не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата констатувала, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
Отже, суд вправі застосувати критерії зменшення розміру відшкодування середнього заробітку й при стягненні такого в межах шестимісячного періоду.
При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації за період з 02.04.2024 по 29.06.2024.
Визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням наведеної вище позиції Верховного Суду, який підлягає виплаті, суд зазначає наступне.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
У рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 у справі №120/1244/24, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становить 3 309, 09 грн. Ця обставина не заперечується сторонами.
Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2024 по 29.06.2024 становить 211 781, 76 грн (3 309, 09 грн х 64 робочі дні).
Водночас, як вже зазначалось судом вище, про необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні (як в редакції КЗпП України до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, так і після) йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
За висновками Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за весь час затримки розрахунку складає 0,81 (347 076, 12 грн (сума виплат за судовим рішенням)/ 430 181, 70 грн (середній заробіток за весь 6-місячний час затримки)).
Відтак розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2024 по 29.06.2024 з урахуванням критеріїв співмірності становить 171 543, 23 грн (3 309,09 грн (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,81 (істотність частки) х 64 (загальна кількість робочих днів затримки).
Визначаючи таку суму, суд керується принципами справедливої та пропорційної відповідальності роботодавця. 
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності на користь позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2024 по 29.06.2024 в розмірі 171 543, 23 грн.
Відповідно до ст. 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наянвість підстав для часткового задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 694, 25 грн.
Таким чином поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума у розмірі 1 372 грн 35 коп.
Керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за перівод з 02.04.2024 по 29.06.2024.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2024 по 29.06.2024 в розмірі 171 543 (сто сімдесят одна тисяча п`ятсот сорок три) грн 23 коп.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у сумі 1 372 грн 35 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, код ЄДРПОУ 00034051)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 03.06.2026 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна