УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року
м. Київ

справа № 331/32/19
провадження № 61-7128ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2026 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Кочеткової І. В., Гончар М. С., повний текст постанови складений 14 травня 2026 року, у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що:
вони перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 числа місяця Мухаррама 1433 року за календарем Хіджрі, що відповідає 14 грудня 2011 року, Дубайським Шаріатським Судом, на підставі шлюбного контракту;
29 жовтня 2018 року заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами розірвано;
починаючи з лютого 2018 року, сторони проживають окремо;
за час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 , яка проживає з матір`ю і перебуває повністю на її утриманні;
відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, в житті дитини, її вихованні участі не бере, не цікавиться здоров`ям, розвитком та інтересами дитини, що ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище. Відповідач офіційно працевлаштований, інших неповнолітніх дітей, окрім їхньої спільної доньки, а також непрацездатних батьків не має;
під час перебування у шлюбі 14 березня 2014 року за спільні кошти сторони на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу придбали 6 квартир за адресою: АДРЕСА_1 ;
12 березня 2014 року вона надала згоду своєму (на той момент) чоловікові громадянину Сирії ОСОБА_5 на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна, розташованого за будь-якою адресою на території України. Згідно з цією заявою вона стверджувала, що вищевказані договори будуть укладатися в інтересах їхньої сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважали вигідними для них.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просила поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя а саме: 
визнати за нею право власності на: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313775823101, загальною площею: 71.2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313950723101, загальною площею: 57.8 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313991923101, загальною площею: 54.9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314102623101, загальною площею: 57.6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314045923101, загальною площею: 76.5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314077923101, загальною площею: 58.1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 .
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічний позов мотивований тим, що до 14 листопада 2011 року ОСОБА_1 мав власний бізнес та власні заощадження, за рахунок яких 14 березня 2014 року придбав у власність спірне нерухоме майно, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України дає підстави стверджувати, що вказане майно є його особистою приватною власністю і поділу між подружжям не підлягає.

Атассі ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,20 кв. м, житловою площею 37,50 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 819, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313775823101; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 57,80 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 820, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313950723101; квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 54,90 кв. м, житловою площею 33,40 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 821, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313991923101; квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 76,50 кв. м, житловою площею 31,90 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 822, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314045923101; квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 58,10 кв. м, житловою площею 29,00 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 823, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314077923101; квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 57,60 кв. м, житловою площею 35,20 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 824, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314102623101.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 ) до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,20 кв. м, жилою площею 37,50 кв. м, складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2014 року, посвідченого Михайленком С. А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 819 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313775823101); квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 57,80 кв. м, жилою площею 29,50 кв. м, складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого Михайленком С. А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 820 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313950723101); квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 54,90 кв. м, жилою площею 33,40 кв. м, складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого Михайленком С. А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 821 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313991923101); квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 76,50 кв. м, жилою площею 31,90 кв. м, складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого Михайленком С.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 822 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314045923101); квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 58,10 кв. м, жилою площею 29,00 кв. м, складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого Михайленком С. А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 823 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314077923101); квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 57,60 кв. м, жилою площею 35,20 кв. м, складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого Михайленком С. А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 824 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314102623101).

Рішення суду мотивоване тим, що:
наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що сума грошових коштів, витрачена ним на придбання спірних квартир, перебувала у власності ОСОБА_7 до укладення шлюбу з ОСОБА_3 , а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін;
аналіз сукупності обставин, встановлених судом та підтверджених належними и та допустимими доказами свідчить про те, що позивачем презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, спростована;
на підставі встановленого, задоволенню підлягає зустрічний позов, а у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Унінець І. М. залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 грудня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Верховний Суд виходив з того, що:
ОСОБА_3 звернулася з позовом про поділ квартир, посилаючись на те, що вони придбані на ім`я чоловіка у період шлюбу, на спільні кошти подружжя, про що вона надала нотаріально посвідчену заяву;
ОСОБА_9 звернувся з зустрічним позовом, у якому зазначив, що спірні квартири придбані в період шлюбу, але за його особисті кошти;
відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що кошти в розмірі 82 000,00 дол. США, за рахунок яких було придбано спірні квартири, були особистими коштами ОСОБА_1 , що в свою чергу спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу;
звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 в тому числі посилалася на те, що спірні квартири придбані за спільні сумісні кошти подружжя, про що свідчить складена нотаріусом та підписана нею заява про те, що вона надала згоду чоловіку на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна та зазначила, що договори будуть укладатися в інтересах сім`ї;
залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не дав належної правової оцінки заяві ОСОБА_3 від 12 березня 2014 року, що посвідчена приватним нотаріусом, в якій вона дала згоду своєму чоловіку на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна та зазначила, що договори будуть укладатися в інтересах сім`ї; не мотивував відхилення доводів ОСОБА_3 в цій частині;
крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що позов про визнання права може бути пред`явлено лише з метою захисту такого права, а не для набуття права.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Унінець І. М. задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано: за ОСОБА_3 право власності на: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313775823101, загальною площею: 71.2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313950723101, загальною площею: 57.8 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313991923101, загальною площею: 54.9 кв. м, яка розташована за адресою: розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; за ОСОБА_1 визнано право власності на: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314045923101, загальною площею: 76.5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314077923101, загальною площею: 58.1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314102623101, загальною площею: 57.6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 . В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:
установивши, що спірні квартири придбані подружжям у період шлюбу, а також те, що перед придбанням таких обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму такого нерухомого майна, а саме набуття такого у спільну сумісну власність за спільні кошти подружжя, що підтверджується письмовою заявою позивачки від 12 березня 2014 року та положеннями пункту 4.1 укладених після цієї заяви договорів купівлі-продажу від цього ж числа, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та його поділу. При цьому умови згаданих договорів також не містять положень про те, що спірні квартири набуваються в особисту приватну власність ОСОБА_9 та/або за його особисті кошти;
у цьому зв`язку, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на те, що за умови відображення в договорі про набуття майна тверджень, що таке набувається за згодою одного із подружжя під час шлюбу або в разі надання одним із подружжя другому в письмовій заяві своєї згоди на таке придбання, суд позбавлений процесуальної можливості змінити як правовий статус коштів, так і майна, придбаного за ці кошти, зі спільного сумісного на особисте;
колегія суддів враховує також те, що ОСОБА_9 з позовом (зустрічним позовом) про визнання недійсним згоди ОСОБА_3 на придбання спірного нерухомого майна як одностороннього правочину не звертався;
матеріали справи не містять належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_9 не виконує зобов`язання щодо сплати аліментів та розмір аліментів, які він сплатив недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини;
напроти, відповідно до довідки Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 08 травня 2026 року № 38094/9 вбачається, що за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу № 331/6865/18 від 13 вересня 2019 року виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 травня 2026 року і до досягнення дитиною повноліття, станом на 08 травня 2026 року за вищевказаним виконавчим провадженням заборгованість зі сплати аліментів відсутня;
з урахуванням обставин у цій справі, підстави для відступлення від рівності часток подружжя на користь ОСОБА_3 , відсутні;
доводи апеляційної скарги з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

У травні 2026 року ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2026 року, в якій просив її скасувати повністю, залишити в силі рішення Жовтневого районного суду від 06 червня 2024 року повністю. 

Касаційна скарга мотивована тим, що:
судова практика, що наведена в постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 02 квітня 2025 року у справі № 331/32/19 не є релевантною до справи, а наявність односторонньої заяви ОСОБА_10 не впливає на джерела придбання нерухомості та не наділяє її правом сумісної власності;
ОСОБА_11 під час розгляду справи, документально, спростував презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя. Відповідно суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов помилкового висновку про те, що формальна наявність заяви іншого з подружжя має вплинути на статус майна. Разом з тим, судом зроблені висновки про погодження ОСОБА_1 з тим, чого він не робив та не надано оцінки змісту заяви ОСОБА_3 . Разом з тим суд апеляційної інстанції не застосував релевантну судову практику, а саме висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), від 16 серпня 2021 року у справі № 138/692/18 (провадження № 61-9855св20) про те, що факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя;
суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , відносно визнання квартир його власністю. Такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. інш.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Тобто, спір існує між ОСОБА_11 як власником, який спростовує спільну сумісну власність на майно ОСОБА_10 , та ОСОБА_10 яка, вважаючи майно спільним сумісним вимагає його поділ. При цьому обидві сторони заперечують позицію одне одного, що однозначно свідчить про спір;
в оскаржуваній постанові Запорізький апеляційний суд зазначив, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. На протязі 2018 - 2025 років ОСОБА_7 був об`єктом рейдерської атаки, що була здійснена ОСОБА_12 та афілійованими з сім`єю ОСОБА_3 особами. Лише в 2025 році ОСОБА_7 повернув своє право власності на вказані квартири на підставі договорів 2014 року. Докладно про способи рейдерства за допомогою судів, викладено в поясненнях, які були подані до Запорізького апеляційного суду 12 травня 2026 року. При цьому, ОСОБА_3 , не зважаючи на протиправне переоформлення нерухомості продовжувала здавати приміщення в оренду, що підтверджується договорами, які наявні в матеріалах справи та може бути підтверджене орендаторами, які особисто передавали їй грошові кошти. Сім років судів відносно нерухомості не торкались ОСОБА_3 як співвласницю. Така однобічна «розумність» не є справедливою.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що: 
19 числа місяця Мухаррама 1933 року за календарем Хіджрі, що відповідає 14 грудня 2011 року, Дубайським Шаріатським Судом, між ОСОБА_3 громадянином Сирії ОСОБА_6 укладений шлюб, який розірваний заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2018 року, що набрало законної сили 28 листопада 2018 року;
у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 ;
12 березня 2014 року ОСОБА_3 окремою заявою надала своєму чоловіку ОСОБА_13 згоду на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна, розташованого за будь-якою адресою на території України. При цьому заявила про свою згоду на те, щоб усі без винятку умови (в тому числі ціна) попереднього договору та договору купівлі-продажу вказаної нерухомості визначалися чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею. Також надала згоду на укладення щодо зазначеного майна попередніх договорів, договорів купівлі-продажу, договорів про внесення змін до них, договорів про їх розірвання та будь-яких інших необхідних документів, що стосується укладення таких договорів (правочинів). При цьому стверджувала, що вказані договори будуть укладатися в інтересах їхньої сім`ї і на умовах, які вони попередньо обговорять та будуть вигідними для них. Укладення цих договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню. Вказана заява завірена та зареєстрована приватним нотаріусом Михайленком С. А. за реєстраційним номером 169;
14 березня 2014 року ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Михайленком С. А. придбав квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , які зареєстровані за ним;
в пункті 4.1 договорів купівлі-продажу, в кожному окремо, ОСОБА_14 підтвердив, що на момент їх укладення покупець перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та діє за її згодою, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом 12 березня 2014 року за реєстровим номером 169;
згідно з комерційною ліцензією № 534990 (дата видач: 17 червня 2002 року; дата закінчення - 16 червня 2020 року) ОСОБА_15 є співвласником ТОВ «Аккадіміа Редімейд Гарментс». Його частка в компанії становить 49 %. Оцінка грошової вартості його частки станом на жовтень 2011 року дорівнювала 340 600 доларів США;
згідно з комерційною ліцензією № 658119 (дата видачі 21 серпня 2011 року; дата закінчення - 20 серпня 2018 року) ОСОБА_15 є співвласником ТОВ «Домо Фешнс». Його частка в компанії складає 49 %;
з листа від 09 вересня 2019 року, який містить інформацію про суми грошей, забраних партнером ТОВ «Домо Фешнс» на ім`я ОСОБА_1 у період часу з 05 березня 2014 року до 09 березня 2014 року, відомо, що 05 березня 2014 року з компанії була забрана сума в розмірі 265 000,00 дирхамів ОАЕ, що дорівняє 72 207,00 дол. США, а 09 березня 2014 року з компанії була забрана сума в розмірі 36 000,00 дирхамів ОАЕ, що дорівнює 9 809,00 дол. США (суми, забрані партнером);
за довідками, на момент придбання спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 мав банківські вклади, оформлені до укладення шлюбу з ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними довідками ісламського банку Дубай;
з метою придбання спірного нерухомого майна ОСОБА_7 відкрив рахунок в АТ «ПроКредит Банк» № НОМЕР_2, на який було перераховано кошти, які перебували в ТОВ «Домо Фкшнс».

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 947/21450/19 (провадження № 61-20675св21), зазначено, що «Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям».

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. інш.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Апеляційний суд встановив, що спірні квартири придбані подружжям у період шлюбу, перед придбанням таких обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму такого нерухомого майна, а саме набуття такого у спільну сумісну власність за спільні кошти подружжя, що підтверджується письмовою заявою позивачки від 12 березня 2014 року та положеннями пункту 4.1 укладених після цієї заяви договорів купівлі-продажу від цього ж числа.

За таких підстав апеляційний суди зробив обгрунтований висновок, що презумпція спільної власності подружжя не спростована, правильно задовольнив частково первісний позов та відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Посилання в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), від 16 серпня 2021 року у справі № 138/692/18 (провадження № 61-9855св20) не свідчить, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат