Дата документу 15.05.2026 Справа № 336/10242/25

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/10242/25  Пр. № 22-ц/807/1008/26      	Головуючий у 1-й інстанції: Петренко Л.В.  суддя-доповідач Гончар М.С. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Поліянової Г.С., Трофимової Д.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів

 
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-25), в якому просив зменшити розмір аліментів, визначених рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини із всіх доходів батька щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 10.11.2022 року та до досягнення дитиною повноліття, з 1/4 на 1/6 заробітку (доходів) ОСОБА_1 щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду до повноліття дитини.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в іншій справі ЄУН № 336/6047/22 від 08.02.2023 року його - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України визнано батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини із всіх доходів батька щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 , виданим 03.04.2018 року Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. ОСОБА_3 в іншій справі ЄУН № 336/6047/22 посилалась на те, що батьком дитини є ОСОБА_1 - з яким вона перебувала у відносинах з 2017 року, проте за відсутності його заяви, відомості про батька дитини у Книзі реєстрації народжень були записані за правилами ч. 1 ст. 135 СК України - з її слів. Відповідно до експертного заключення про біологічне батьківство № МG 18- 44495/С1Е1 від 05.04.2018 ОСОБА_1 є біологічним батьком ОСОБА_5 на 99.9999%. У відповіді Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) № 128381 від 16.09.2025 року на адвокатський запит від 01.09.2025 року, складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 31.08.2025 року в рамках виконавчого провадження № 71879061 з примусового виконання виконавчого листа № 336/6047/22 виданого 05.05.2023 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя з урахуванням наявних в матеріалах виконавчого провадження даних станом на 31.08.2025 року, зокрема з урахуванням звітів про проведені відрахування та виплати аліментів за постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 71879061 від 14.02.2024 року. Крім того, до відповіді на запит надано звіт про здійснені відрахування та виплати відносно ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 року по 31.07.2024 року та з 01.10.2024 року по 31.03.2025 року, та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 31.08.2025 року. Відповідно до наданого розрахунку, позивач щомісяця сплачує встановлені рішенням суду аліменти. Станом на 31.08.2025 року переплата за весь період з відкриття виконавчого провадження складає - 44659,07 грн. Також у відповіді зазначено, що 12.09.2025 року на адресу Департаменту військової контррозвідки виконавцем направлено вимогу щодо надання звітів про проведені відрахування та виплати аліментів за постановою про звернення стягнення на заробітну плату, та інші доходи Боржника № 71879061 від 14.02.2024 року за період 3 01.04.2025 року по 31.08.2025 року. Так, 11 вересня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро) внесено актовий запис № 158 (свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 ). Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 26.12.2024 року, у позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .  ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька - ОСОБА_7 , про що Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) внесено актовий запис №958. Проте, станом на дату подання даного позову, в іншій справ ЄУН № 331/5652/25 Олександрівським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 19.09.2025 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повноліття. У зв`язку з викладеним, позивач звертається до суду із позовною заявою про зменшення розміру аліментів.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Петренко Л.В. (а.с.26). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 32) відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Рішенням Шевченківського районного суду Запорізької області від 06 лютого 2026 року (а.с. 95-111) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.115-125) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов позивача у повному обсязі.
В автоматизованому порядку 09.03.2026 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (а.с.126). Ухвалою апеляційного суду (а.с.127-128) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 12.03.2026 року (а.с.129). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 16.03.2026 року (а.с.130), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання. Оскільки, згідно зі ст. 19 ч. 4 п. 1 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ. Відповідно до ст. 19 ч. 6 п. 3 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру. Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Позивач в особі представника подав апеляційному суду клопотання про долучення доказів, а саме: - свідоцтва про народження позивача, відповідно до якого ОСОБА_8 є батьком позивача, та пенсійного посвідчення батька, який є пенсіонером з 2007 року, а також - результатами патогістологічного дослідження відносно батька позивача від 09.03.2026 року, відповідно до якого встановлено батьку позивача діагноз «аденокарцинома шлунку високого ступеню злоякісності», останні надані апеляційному суду на підтвердження того, що позивач добровільно допомагає своїм непрацездатним батькам і турбується про них (а.с. 136-147).
 
Відповідач в особі представника подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 150-153), в якому просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
 
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
В автоматизованому порядку 15.05.2026 року суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Онищенка Е.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останнього (а.с. 155-156).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника Сухорукової Н.М. підлягає залишенню без задоволення у цій справі з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 2, 4, 7, 12, 13, 76-81, 89, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 353-355 ЦПК Українита виходив із того, що позивач не надав належних та достатніх доказів, що вказують на динаміку зміни його матеріального стану у бік погіршення після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів, зокрема не довів саме факту погіршення матеріального стану в порівнянні з минулим періодом його життя, він і надалі є спроможним сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі на 2 (двох) неповнолітніх дітей.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
При вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив із такого.
Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 , виданим 03.04.2018 року Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (копія - а.с. 14).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в іншій справі ЄУН № 336/6047/22 від 08.02.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України визнано батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини із всіх доходів батька щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (копія - а.с. 18-20). Відповідно до експертного заключення про біологічне батьківство від 05.04.2018 № МG 18-44495/С1Е1 ОСОБА_1 є біологічним батьком ОСОБА_5 на 99.9999%. Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Баришнікова А.Г. залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2023 року залишено без змін (витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень з повним доступом – а.с. 157- 163, без повного доступу – ст. 82 ч. 3 ЦПК Україн, в загальному доступі в Інтернет).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з відповіддю Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) № 128381 від 16.09.2025 на адвокатський запит від 01.09.2025 (а.с.15-17 зворот), складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 31.08.2025 в рамках виконавчого провадження № 71879061 з примусового виконання виконавчого листа в іншій справі ЄУН № 336/6047/22 виданого 05.05.2023 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, з урахуванням наявних в матеріалах виконавчого провадження даних станом на 31.08.2025, зокрема з урахуванням звітів про проведені відрахування та виплати аліментів за постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 71879061 від 14.02.2024. До відповіді на запит надано звіт про здійснені відрахування та виплати відносно ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 по 31.07.2024 та з 01.10.2024 по 31.03.2025. та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 31.08.2025 (копія - а.с. 15-16 зворот). 
Відповідно до наданого розрахунку (копія - а.с. 17-17 зворот), позивач щомісяця сплачує встановлені рішенням суду аліменти.
11 вересня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро) внесено актовий запис № 158 (свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 ) (свідоцтво про шлюб, копія - а.с. 24).
Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 26.12.2024, у позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_3  народилась донька - ОСОБА_7 , про що Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) внесено актовий запис № 958 (копія - а.с. 25).
Олександрівським районним судом м. Запоріжжя 29 вересня 2025 року в іншій справі ЄУН № 331/5652/25, видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 19.09.2025 і до досягнення дитиною повноліття тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (витяг з ЄДРСР – а.с. 21-23).
У відповіді № 128381 від 16.09.2025 на адвокатський запит також зазначено, що 12.09.2025 на адресу Департаменту військової контррозвідки виконавцем направлено вимогу щодо надання звітів про проведені відрахування та виплати аліментів за постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 71879061 від 14.02.2024 за період з 01.04.2025 по 31.08.2025.
Суд першої інстанції правильно встановив, що, на думку позивача, зміна сімейного стану та сплата аліментів на іншу дитину є підставою для зменшення розміру аліментів.
Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Крім того, в ст. 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин 7, 8 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку.
Відповідно до положення ч. ч. 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.
Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України.
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/6047/22 від 08.02.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України визнано батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини із всіх доходів батька щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Як було вірно зазначено судом першої інстанції, позивач є особою працездатного віку.
Позивач вказував, що в нього народилась ще одна дитина, тобто змінився сімейний стан, що є підставою для зменшення розміру аліментів з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду.
Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Як вірно вказав суд першої інстанції, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.
Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
Також суд першої інстанції вірно зазначив, що під час розгляду позову про зменшення розміру аліментів судом не переглядається рішення, яким стягнуто аліменти, а лише з`ясовується наявність обставин, які дають підстави для зменшення розміру аліментів.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Апеляційний суд погоджується, що з аналізу зазначених правових норм також слідує, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, суд першої інстанції може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Суд першої інстанції правильно вказав, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.
Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України.
Висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
При вищевикладених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи судом першої інстанції було правильно встановлено, що належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не надано.
З довідки про здійснені відрахування та виплати від 05 лютого 2026 року за № 21/2-362 слідує (а.с. 90), що позивач має належний рівний забезпечення.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання позивача на наявність у нього іншої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від іншого шлюбу, на утримання якої на підставі судового наказу з нього стягуються аліменти, на правильне переконання суду першої інстанції, не свідчить про погіршення його матеріального становища.
Заборгованості зі сплати аліментів у позивача немає.
Крім того, сторона позивача стверджує, що станом на 31.08.2025 переплата аліментів за весь період з відкриття виконавчого провадження складає - 44659,07 грн., що свідчить про те, що позивач може сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, визначеному рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/6047/22 від 08.02.2023.
Зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, без доведення погіршення майнового становища, само по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів.
Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2021 року у справі N 715/2073/20 (провадження N 61-1031св21) зменшення розміру раніше стягнутих аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.
Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24), від 22 липня 2024 року у справі № 688/4308/23 (провадження № 61-5168св24).
Судова практика у даних правовідносинах є сталою.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем у цій справі не надано належних та допустимих доказів того факту, що його стан здоров`я свідчить про його непрацездатність. Позивач є працездатною особою. Доказів про свій матеріальний стан, відсутність доходу чи зменшення заробітку позивач не надав, як і доказів того, що в зв`язку з погіршенням стану здоров`я він несе додаткові витрати на лікування чи оздоровлення, несе додаткові витрати на власні потреби тощо. Крім того, позивачем не надано доказів відсутності у нього нерухомого чи рухомого майна, довідки з податкової про доходи тощо. В матеріалах справи відсутні докази фінансового становища позивача з моменту стягнення аліментів, а тому суд першої інстанції правильно не зміг перевірити чи дійсно відбулося погіршення фінансового становища позивача. Інших належних та допустимих доказів зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я, позивачем суду першої інстанції надано у цій справі не було.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що посилання позивача в поясненнях на висновки, викладені у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 194/1211/16-ц, від 09 серпня 2018 року у справі 726/2210/16-ц слід відхилити, оскільки судова практика в іншій справі за участю інших учасників справи з іншими фактичними обставинами цієї справи, ніж дана справа, на які посилався позивач у своїй апеляційній скарзі у цій справі в її обґрунтування, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом. 
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивач не надав належних та достатніх доказів, що вказують на динаміку зміни його матеріального стану у бік погіршення після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів, зокрема не довів саме факту погіршення матеріального стану в порівнянні з минулим періодом його життя, а також зважаючи на те, що він і надалі є спроможним сплачувати аліменти, враховуючи доводи представника відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у цій справі.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він та представник останнього вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. Ці доводи є такими, що фактично дублюють доводи його позову у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Крім того, неповнолітні діти позивача, як батька, ОСОБА_1 :
-син -   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження, копія а.с. 14, мати - ОСОБА_3 – відповідач у цій справі)
-дочка   ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (свідоцтво про народження, копія – а.с. 25, мати – ОСОБА_6 )
мають рівні між собою права на утримання від батька ОСОБА_1 (позивача у справі),
а тому зменшення розміру аліментів з 1/4 до 1/6 частки заробітку (доходу) батька, які сплачуються на користь одного із цих неповнолітніх дітей позивача (сина ОСОБА_9 ) без перегляду такого розміру щодо іншої неповнолітньої дитини (дочки ОСОБА_10 ), на думку апеляційного суду, призведе до порушення принципу справедливого балансу інтересів обох дітей платника.
В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист ОСОБА_1 здійснює у цій справі на свій розсуд. Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ч. 1 ЦПК України).
Позивач ОСОБА_1 у своєму вищезазначеному позові у цій справі у суді першої інстанції (а.с. 1-6) в якості обставин (підстав) свого позову для зменшення розміру аліментів на дитину відповідача не зазначав, що він також добровільно допомагає своїм непрацездатним батькам і турбується про них і не додавав до позову доказів на підтвердження останнього, та зокрема: - свідоцтва про своє народження, відповідно до якого ОСОБА_8 є батьком позивача, та згідно пенсійного посвідчення є пенсіонером з 2007 року, а також - результати патогістологічного дослідження відносно свого батька, відповідно до якого встановлено діагноз «аденокарцинома шлунку високого ступеню злоякісності». 
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи… В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів суду першої інстанції в обґрунтування позову позивача у цій справі. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
Не можуть бути доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, надані стороною позивача до апеляційної скарги вперше лише апеляційному суду докази: - результати патогістологічного дослідження відносно батька позивача від 09.03.2026 року, відповідно до яких встановлено батьку позивача діагноз «аденокарцинома шлунку високого ступеню злоякісності», тобто які датовані датою вже після ухвалення 06.02.2026 року (а.с. 95-111) оскаржуваного рішення суду першої інстанції у цій справі, для перегляду законності та обґрунтованості апеляційним судом останнього у цій справі.
Решта доказів, надані стороною позивача вперше лише апеляційному суду, які хоча й датовані датою до ухвалення оскаржуваного рішення від 06.02.2026 року, а саме:-  свідоцтво про народження позивача від 01.09.1982 року, відповідно до якого ОСОБА_8 є батьком позивача (копія - а.с. 145), - пенсійного посвідчення батька позивача від 16.01.2007 року (копія - а.с. 143-144) не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі. Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може надавати оцінку доказам (переглядати по суті докази) у цій справі, які суд першої інстанції у цій справі не досліджував (не розглядав), так як позивач ОСОБА_1 чи представник останнього не надавали їх суду першої інстанції для долучення до матеріалів цієї справи на свій власний розсуд, тобто без поважних причин. Так як за змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, при вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані докази того, що позивач чи представник останнього не мали об`єктивної можливості надати такі докази суду першої інстанції у цій справі з причин, що об`єктивно не залежали від неї (тобто поважних причин).
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. 
При вищевикладених обставинах, апеляційним судом встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. 
Також, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни. 
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, та зокрема у вигляді судового збору у належному розмірі 1453,44 грн. (розрахунок: 150% від розміру судового збору у суді першої інстанції 1211,20 грн. * на коефіцієнт 0,8, оскільки апеляційну скаргу подано позивачем апеляційному суду через «Електронний суд» (а.с. 115). 
Разом із цим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити право позивача ОСОБА_1 у подальшому на повернення з бюджету зайво сплаченого ним судового збору у цій справі за апеляційну скаргу (розрахунок: сплачено судового збору апелянтом 1816,80 грн. (а.с.124) – належний розмір судового збору 1453,44 грн.) за відповідною ухвалою апеляційного суду в порядку ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» за результатами розгляду відповідного клопотання ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду Запорізької області від 06 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова апеляційним судом складена 15.05.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Подліянова Г.С.	Трофимова Д.А.