ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

09 червня 2026 року 	Справа № 160/7952/26  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Боженко Н.В.
за участі секретаря судового засідання: Сватко Є.А.
за участі:
представника позивача Левицької Н.М.
представника відповідача Бабченко О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу №160/7952/26 за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (49087, м. Дніпро, пров. Універсальний, буд. 12, код ЄДРПОУ: 44729283) про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:
31 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 11.12.2024 року № 16267/09/15/РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС у розмірі 480 000 грн;
- визнати протиправною та скасувати постанову Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 11.12.2024 року № 16246/09/15/ РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС у розмірі 720 000 грн.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність постанов відповідача, які є предметом оскарження. Позивач зазначає, що відповідач провів фактичну перевірку позивача, на підставі якої спірною постановою наклав штраф за порушення законодавства про працю. Позивач стверджує, що особи, щодо праці яких прийнято спірну постанову, не були найманими працівниками позивача без укладення трудового договору, адже ці ж особи є фізичними особами-підприємцями, з кожним з яких позивач уклав договір про співпрацю (всього 5 осіб). 
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/7952/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/7952/26, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження судове засідання призначено на 05 травня 2026 року. 
22 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що згідно актів фактичної перевірки податкового органу відповідними особами надано договори про співпрацю, що вони діють від імені ОСОБА_1 . Дані договори про співпрацю роздруковані та підписані під час перевірки. У договорах про співпрацю зазначено, що вказані особи є зареєстрованими суб`єктами господарювання. Проте даними фізичними особами-підприємцями звітність щодо реєстрації об`єкту спільної діяльності - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за відповідною адресою до органів ДПС не подано. Крім того, відповідно до звітності у ФОП ОСОБА_2 вказані наймані працівники відсутні. Враховуючи зазначене, перевірками встановлено використання праці найманих працівників без укладання трудових договорів. предмет Договорів про співпрацю (розділ 1.1) та взаємні обов`язки сторін, визначені у розділі 2.1 Договорів, не передбачають здійснення СТОРОНОЮ-2 за вказаними Договорами розрахункових операцій з продажу товару в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_2 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 травня 2026 року забезпечено участь представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у судовому засіданні, призначеному на 05 травня 2026 року об 11:00 год, а також в усіх наступних судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у справі №160/7952/26.
04 травня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач зазначає, що під час перевірки надано договори про співпрацю, зміст яких передбачає здійснення іншими фізичними особами-підприємцями реалізації товару. Надані позивачем договори про співпрацю не підлягають обліку в органах ДПС України, оскільки обліку підлягають лише договори, за якими провадиться діяльність щодо операцій з постачання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню ПДВ, або щодо операцій з реалізації пального та спирту етилового, які підлягають оподаткуванню акцизним податком. Надані договори про співпрацю свідчать про відсутність у діях позивача порушення трудового законодавства, тобто допуску осіб до роботи без укладення трудового договору; позивач та згадані вище особи є партнерами, які спільно діють задля реалізації спільної справи в рамках договору про співпрацю.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року зупинено стягнення на підставі постанов Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 11.12.2024 року №16246/09/15/РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС та від 11.12.2024 року №16267/09/15/РРО/ НОМЕР_1 /ДПС/ТД-ФС з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у зведеному виконавчому провадженні №80557309 – до набрання законної сили рішенням суду в справі №160/7952/26.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 12 травня 2026 року.
Судове засідання, призначене на 12 травня 2026 року, знято з розгляду. Наступне судове засідання призначене на 19 травня 2026 року. 
Судове засідання, призначене на 19 травня 2026 року, відкладене за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначено на 28 травня 2026 року. 
В судове засідання, призначене на 28 травня 2026 року, представники сторін з`явились, надали пояснення по суті справи. В судовому засіданні оголошено перерву до 09 червня 2026 року. 
В судове засідання, призначене на 09 червня 2026 року, представники сторін з`явились, надали пояснення та виступили з промовами в судових дебатах.
Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Постановою відповідача про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 11 грудня 2024 року №16246/09/15/РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС на позивача накладено штраф у розмірі 720000,00 грн (далі – Постанова №16246). 
Постановою відповідача про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 11 грудня 2024 року №16247/09/15/РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС на позивача накладено штраф у розмірі 480000,00 грн (далі – Постанова №16247).
Вказані постанови мають ідентичне обґрунтування: листом Західного міжргіонального управління Державної служби з питань праці від 06.11.2024 року №ЗХ/3.1/1542-ЦА, разом з яким надано Акти (довідки) фактичних перевірок від 16.09.2024 року №16246/09/15/РРО/3567209291 та 16247/09/15/РРО/3567209291 (надалі – Акти №16246 та №16247 відповідно), які проведені Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області.
Актом №16246 зафіксовано результати перевірки за адресою: АДРЕСА_2 , Актом №16247 оформлено результати перевірки за адресою: АДРЕСА_3 , виявлено порушення законодавства про працю в частині допущення до роботи без оформлення трудового договору.
Постанова №16246 стосувалася стверджуваних фактичних працівників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), в той час як Постанова №16247 – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Вважаючи вказані постанови протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Частиною першою ст. 21 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. 
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За ч. 1, 2 ст. 259 Кодексу законів про працю України Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Згідно ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків (крім випадків, якщо платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків є сам працівник) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
- вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.
За ч. 1 ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення» посадові особи органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, а також фізичні особи - підприємці, винні у порушенні законодавства про зайнятість населення, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 (далі – Порядок). 
Пунктом 1 Порядку встановлено, що він визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закону України “Про зайнятість населення” (далі - штрафи).
Згідно п. 2 Порядку штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96).
Згідно з п. 1 Положення Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Відповідно до пп. 6, 9 п. 4 Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
За п. 7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи, суд зазначає наступне.
Згідно викладу Постанов (в частині опису Актів) на місці перевірки (магазини «Ябко») реалізацію товарів здійснюють вказані раніше особи, кожна з яких надала договір про співпрацю, за якими вони діють від імені позивача. Проте, даними фізичними особами-підприємцями звітність щодо реєстрації об`єкту спільної діяльності (по відповідним магазинам) не подано. Крім того, у звітності позивача ці працівники відсутні. Отже, встановлено використання праці найманих працівників без укладання трудових договорів. При цьому по стверджуваним працівникам наведено відомості про їх державну реєстрацію як фізичних осіб-підприємців. Після цього наводяться окремі положення договорів про співпрацю, після чого в Постановах вказано, що Акти не містять інформації щодо реєстрації договорів про співпрацю в податковому органі, що вважається за відсутнє. Також згадано попереднє притягнення позивача до відповідальності за аналогічне порушення (застосовано попередження). 
Право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 Кодексу законів про працю України.
Повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами - підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належить податковому органу відповідно до закону.
При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення шляхом накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
У разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України.
Відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно - правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.
Акт фактичної перевірки є допустимим доказом вчинення правопорушення законодавства про працю
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.05.2026 року у справі №280/10418/24. 
Зважаючи на вищевказане, суд переходить до оцінки спірних Постанов по суті, адже в цілому вони могли бути прийняті з відповідним змістом та на підставі згаданих Актів. 
Сторони не заперечували проти притягнення позивача до відповідальності за ознакою «повторності» - йдеться про Акт фактичної перевірки від 13.09.2024 року №13730/Ж5/17-00-07-05-17/3567209291, який згадано наприкінці кожної зі спірних постанов. Цією перевіркою виявлено аналогічне стверджуване порушення, допущене позивачем, в магазині «Ябко» в м. Рівне, вул. Сергія Бачинського, буд. 5, щодо 2 стверджуваних працівників, за що до позивача застосовано попередження. Докази оскарження результатів відповідної перевірки в матеріалах справи також відсутні. Отже, правові підстави для притягнення позивача до відповідальності як за повторне правопорушення існували. 
В основі кожного з Актів (та, як наслідок, обох Постанов) знаходиться твердження податкового органу про те, що відсутня звітність щодо реєстрації об`єктів спільної діяльності – відповідних магазинів. 
Обставини подання або неподання позивачем повідомлень за формою №20-ОПП щодо об`єктів через які провадиться діяльність, в контексті спірних відносин, суд не визнає такими, що мали б визначальне значення. Так, хоча повідомлення за формою №20-ОПП і є складовою облікових даних платника податків, оскільки стосується об`єктів оподаткування та/або об`єктів, пов`язаних з оподаткування або через які провадиться діяльність, щодо яких здійснюється податковий контроль, але податкове законодавство не визначає такі підстави для донарахування податку на нерухоме майно, як не подання повідомлення за формою № 20-ОПП. Неподання повідомлення з формою №20-ОПП може бути підставою для застосування до платника штрафних санкцій у відповідності до положень ст.117 Податкового кодексу України.
Аналогічне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 22.10.2024 року у справі №160/7237/24, від 15.10.2024 року у справі №160/17836/24.
Таке неподання може слугувати лише підставою для притягнення позивача до відповідальності.
Тотожне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 11.07.2025 року №160/26227/24 в спорі між цими ж сторонами та стосовно цих же об`єктів оподаткування.
Суд вважає за належне застосувати для спірних правовідносин аналогічний підхід – відсутність звітності по об`єкту в будь-якому випадку не може бути єдиною та самодостатньою підставою для прийняття юридично значущих рішень щодо відповідного суб`єкта господарювання, заснованих на будь-якій інтерпретації причин відсутності такої звітності. Неподання звітності може свідчити про окреме правопорушення, однак не може бути підставою для опосередкованого встановлення інших обставин, які могли б підтверджуватися таким неподанням звітності.
При цьому суд констатує неприпустимий рівень необґрунтованості в цій частині Постанови, адже процитована частина Акту перевірки фактично не містить мотивації переходу від стверджуваної обставини (відсутність форми 20-ОПП) та висновку (відповідні особи є працівниками). Зокрема, відсутнє будь-яке пояснення щодо наявності саме у таких осіб відповідного обов`язку, а також щодо саме такого наслідку відсутності певно обставини для оцінки статусу особи (найманий працівник). В свою чергу не є завданням суду проведення альтернативної належної перевірки з усуненням допущених прогалин в частині встановлення обставин. Допущена необґрунтованість є виключно аргументом на користь протиправності індивідуально-правового акту, в якому вона допущена. 
Також суд зазначає, що Акт може бути належним доказом на підтвердження обставин, які зафіксовані ним безпосередньо. Фіксація в Акті обставин, зафіксованих іншим чином (тобто, опосередковано) має бути належним чином обґрунтована. Для обставин даної справи вказане має значення в тому аспекті, що відсутність звітності по об`єкту спільної діяльності мала бути доведена окремо, наприклад, даними з картки платника податків, наданою до суду. 
Далі в тексті процитованого Акту вказано, що відповідно до звітності у позивача вказані наймані працівники відсутні. 
Вищевказане твердження використано безвідносно контексту спору, адже позивач стверджував саме те, що відповідні особи не є його працівниками, тому відсутність звітності за них як за працівників узгоджується з позицією позивача і не обґрунтовує позицію відповідача. 
На цьому позиція податкового органу згідно Актів, які покладені в основу Постанов, завершується. 
Сам відповідач лише цитує відомості про стверджуваних працівників як про фізичних осіб-підприємців, що також не підтверджує наявність у них статусу працівників і також узгоджується з позицією позивача і не обґрунтовує позицію відповідача.
Висновком вже самого відповідача є твердження про те, що договори про співпрацю не передбачають здійснення стороною-2 (стверджуваний працівник) розрахункових операцій з продажу товару в магазині «Ябко», де здійснює господарську діяльність позивач. 
Договори про співпрацю надані позивачем, відповідач проти їх викладу не заперечував, інші редакції договорів не надав. 
Згідно п. 1.5. договорів «будь-які розрахунки Сторона №2 здійснює від імені Сторони №1». 
Суд не визнає можливим тлумачити наявність такого пункту в договорах як «непередбачення здійснення розрахункових операцій». Окрім цього, відповідач не обґрунтував як відсутність (стверджувана) відповідного права підтверджує його позицію. 
Також в Постанові №16267 відповідач вказав, що по одній зі стверджуваних працівників наявне повідомлення про прийняття працівника на роботу. Жодної власної оцінки цій обставині в Постанові не надано. 
З цього питання суд зауважує, що відповідне повідомлення до суду не надано, в зв`язку з чим ця обставина відповідачем не підтверджена. Оскільки судом витребувано у відповідача всі докази, що стали підставою для прийняття Постанов, ненадання такого доказу належить розцінювати лише як його об`єктивну відсутність. Також відсутні відомості про подальшу трудову діяльність такої особи (поточний працівник або звільнена і тд). 
Окрім цього, сама по собі та обставина, що певна особа влаштована працівником навпаки підтверджує позицію позивача про те, що в правовідносинах з ним вона не була працівником, натомість цілком могла бути фізичною особою-підприємцем. 
Далі в тексті Постанов відповідач вказує, що договір простого товариства підлягає реєстрації в податкових органах, однак в Актах відповідна інформація відсутня. 
Суд оцінює таке правозастосування критично: певний факт не може бути встановлений шляхом тлумачення відсутності згадки про зворотнє. В даному випадку мав бути безпосередньо – не як висновок з відсутності інформації щодо питання, а як висновок на підставі доказів. 
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2023 року у справі №813/2901/18.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
У спорах правомірності рішень чи діянь тягар доказування покладається саме на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2023 року у справі №809/1879/16, 29.03.2023 року у справі №620/19132/21.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
Позиція позивача у вищевказаних аспектах фактично полягала в тому, що відсутність у нього певної інформації (не висновок про стан обставин, а відсутність інформації щодо обставини в цілому) свідчить про протиправність поведінки відповідача, що явно не узгоджується з тягарем доказування в адміністративних справах. Відповідач повинен був надати документальне підтвердження та розумне пояснення кожному висновку, покладеному в основу спірних Постанов, чого зроблено не було. 
Основною відмінністю договорів цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а трудові – Кодексом законів про працю України.
За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Правова основа цивільно-правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають.
Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. За цивільно - правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу на певну посаду.
Трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції.
За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Предметом трудового договору є власна праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Так, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
З аналізу наведених норм вбачається, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (Кодексу законів про працю України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі №460/52392/22, постанові від 19.03.2025 року у справі 240/23781/23.
Всупереч вищевказаному в Постановах, які є предметом оскарження, фактично відсутній будь-який аналіз характеру правовідносин позивача та стверджуваних працівників, жоден з вищевказаних параметрів взагалі не перевірявся, відповідні висновки не формувалися. 
Суд повторює, що його завданням є вирішення спору про правомірність Постанов, а не повторне проведення перевірки для усунення прогалин проведеного заходу нагляду. Як наслідок, якщо певні обставини взагалі не були предметом уваги контролюючого органу, суд не повинен з`ясувати ці обставини вперше самостійно та замість контролюючих органів фактично здійснити захід контролю, вже в належній формі. 
Судом встановлено, що відповідач не досліджував змістовно характеру взаємовідносин позивача та відповідних осіб, без чого висновок про оцінку таких відносин як трудових не може бути обґрунтованим. Зокрема, відповідач не перевіряв стан підпорядкованості працівників внутрішньому трудовому розпорядку (та його наявність взагалі), порядок виконання вказівок стверджуваного власника, наявність у колективу ознак трудового, існування положень дисциплінарного характеру, наявність соціальних гарантій і тд. Всі критерії розмежування трудових та цивільно-правових правовідносин відповідачем проігноровані, що вказує на необґрунтованість індивідуально-правового акту. 
Окремо суд зауважує, що навіть сам по собі висновок про те, що певні особи не здійснюють господарську діяльність (який в межах даної справи так і не був обґрунтований) ще не свідчить на користь того, що їх діяльність має характер трудових правовідносин з позивачем. Після заперечення дійсності підприємницького характеру діяльності певних осіб наступним окремим та самостійним етапом є обґрунтування оцінки діяльності цих же осіб саме як працівників конкретного роботодавця, однак в даній справі відповідач взагалі не переходив до цього етапу, обмежившись раніше проаналізованими безпідставними доводами. 
Враховуючи зазначене вище, постанова Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 11.12.2024 року №16246/09/15/ РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС та постанова Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 11.12.2024 року №16267/09/15/ РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС, є протиправними, оскільки відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами правомірність їх прийняття, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 9600,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 30.03.2026 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (49087, м. Дніпро, пров. Універсальний, буд. 12, код ЄДРПОУ: 44729283) про визнання протиправними та скасування постанов – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати постанову Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 11.12.2024 року №16246/09/15/ РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС.
Визнати протиправним та скасувати постанову Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 11.12.2024 року №16267/09/15/ РРО/3567209291/ДПС/ТД-ФС.
Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (49087, м. Дніпро, пров. Універсальний. буд. 12, код ЄДРПОУ: 44729283) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 9600,00 гривень (дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України
Повний текст рішення суду складений 19 червня 2026 року.

Суддя Н.В. Боженко