Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.06.2026  	Справа №607/5976/26 Провадження №2/607/4030/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської федерації про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, в якому просить стягнути з держави-агресора на її користь 900 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Покликається на те, що з 24 лютого 2022 року внаслідок повномасштабного воєнного вторгнення рф Позивач разом із родиною опинилася в епіцентрі бойових дій у заблокованому та планомірно знищуваному місті Маріуполь. Постійне перебування під артилерійськими обстрілами та авіаударами, в умовах відсутності безпеки й інформаційного вакууму, завдало Позивачу тривалих і важких душевних страждань. 
16 березня 2022 року в результаті артилерійського обстрілу міста Маріуполь збройними силами рф було пошкоджено та фактично знищено житловий будинок Позивача, розташований за адресою: вул. Пилипа Орлика (раніше - Урицького), буд. 7. Разом із будинком знищено все майно, накопичене протягом життя, що призвело до повної втрати стабільності, житла та відчуття безпеки. 
17 березня 2022 року під загрозою фізичного знищення Позивач була змушена покинути дім. Під час евакуації вона пройшла через 28 ворожих блокпостів, де зазнавала залякувань, тривалих багатогодинних перевірок під дулами автоматів та приниження людської гідності з боку військовослужбовців рф, що є прямим порушенням ст. 27 IV Женевської конвенції. Подальший виїзд супроводжувався критичним рівнем стресу через вимушені ночівлі в переповненому автобусі в зоні активних бойових дій. 
Через втрату житла Позивач набула статусу внутрішньо переміщеної особи у м. Тернопіль, що стало офіційним підтвердженням руйнування її звичного життєвого устрою та перетворення на вигнанця у власній державі. Зазначені події спричинили хронічне погіршення здоров`я, постійний стрес, безсоння та депресивні стани. 
Ухвалою судді від 23.03.2026 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 23.04.2026 суд постановив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, звернулася в суд із заявою, в якій просила розглянути справу в її відсутності.
Повідомлення російської федерації про розгляд справи знаходиться у спеціальному розділі на офіційному веб-сайті Судової влади України. У встановлений ухвалою строк представник відповідача Російської Федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.03.2009 року, ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, що підтверджує її належність до соціально вразливої верстви населення, яка гостріше переживає наслідки війни. 
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 360399060 від 28.12.2023 року, Позивач є одноосібним власником (частка 1/1) житлового будинку загальною площею 72.3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.06.1997, виданого державним нотаріусом Першої маріупольської ДНК Турченко Т.П. 
Як вбачається з офіційного листа ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» № 1664 від 19.12.2023, право приватної власності ОСОБА_1 на вказаний будинок станом на 31.12.2012 було належним чином зафіксоване у реєстровій книзі за № 13102. 
Як видно з листа Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях № 78.1/78/2/13-3031 від 07.07.2025, ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні. 
Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 22024000000000209 (виділеного з № 22022000000000054), встановлено, що 16.03.2022 в результаті артилерійського обстрілу м. Маріуполь, вчиненого збройними силами російської федерації, було пошкоджено житловий будинок та майно потерпілої ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Правова кваліфікація злочину - ч. 1 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни). 
Згідно з Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6117-5000438923 від 21.03.2022 року, виданою Управлінням соціального захисту населення Тернопільської міської ради, ОСОБА_1 офіційно перебуває на обліку як ВПО. Фактичним місцем проживання (перебування) позивачки є адреса: АДРЕСА_2 , що підтверджує факт вимушеної втрати попереднього місця проживання в Маріуполі та обґрунтовує підсудність справи Тернопільському міськрайонному суду
Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, а відшкодування моральної шкоди є одним із способів такого захисту. 
Згідно із частиною першою статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Виходячи із принципу lex loci delicti, питання відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, підлягає регулюванню саме законодавством України.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Суд враховує, що збройна агресія російської федерації проти України є загальновідомою обставиною, яка відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України не потребує доказування. 
Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року дії російської федерації були визнані актом агресії, а Верховна Рада України постановою №2188-ІХ від 14 квітня 2022 року визнала дії політичного та військового керівництва російської федерації геноцидом Українського народу. 
Вчинення державою актів збройної агресії не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про грубе порушення Статуту ООН та основоположних норм міжнародного права.
Збройна агресія РФ проти України та порушення нею суверенітету нашої держави не є реалізацією її суверенних прав, а тому РФ не користується судовим імунітетом у судах України за позовами про відшкодування шкоди, завданої життю, здоров`ю або майну громадян України.
Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії російської федерації позивачка була змушена залишити своє постійне місце проживання у м. Маріуполі, втратила належний їй житловий будинок та інше майно, була вимушено переміщена до м. Тернополя, набула статусу внутрішньо переміщеної особи, зазнала постійного стресу, душевних переживань, відчуття страху за власне життя та життя близьких, а також втратила звичний спосіб життя та відчуття безпеки. Суд враховує, що збройна агресія російської федерації проти України має триваючий характер, а її наслідки для позивачки не є одноразовими чи такими, що припинилися в момент залишення місця проживання. Душевні страждання позивачки є тривалими та такими, що продовжуються й дотепер, оскільки втрата домівки, вимушене переселення та руйнування звичного способу життя мають незворотний характер.
Судом встановлено, що позивачка, яка є особою похилого віку та пенсіонеркою, внаслідок дій держави-агресора втратила єдине належне їй житло та майно, накопичене протягом усього життя. Втрата власного будинку позбавила позивачку не лише матеріальних благ, а й місця, з яким були пов`язані її сімейні спогади, усталений спосіб життя, почуття захищеності та впевненості у майбутньому. Таке втручання в особисте життя особи є надзвичайно тяжким та спричиняє глибокі моральні страждання.
Крім того, суд бере до уваги, що позивачка перебувала у місті Маріуполі під час його блокади та масованих обстрілів, в умовах постійної загрози життю та здоров`ю, а під час евакуації була змушена проходити численні блокпости держави-агресора, зазнаючи принижень, психологічного тиску та постійного страху за власне життя. Такі обставини виходять за межі звичайних негативних переживань та за своєю природою є надзвичайними, здатними спричинити тривалі психотравмуючі наслідки.
Суд виходить із того, що неможливо відновити попередній психоемоційний стан позивачки або повернути їй втрачений спосіб життя. Грошова компенсація не здатна усунути душевні страждання, однак покликана забезпечити справедливу сатисфакцію за грубе порушення її фундаментальних прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Встановлені судом обставини свідчать про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями російської федерації та моральною шкодою, завданою позивачці. Саме внаслідок збройної агресії російської федерації позивачка була позбавлена можливості проживати у власному будинку, втратила звичне соціальне середовище, змушена була рятувати своє життя та розпочинати його фактично заново в іншому регіоні України.
Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість душевних страждань позивачки, її похилий вік, втрату єдиного житла та майна, накопиченого протягом усього життя, перебування в умовах блокади Маріуполя, постійну загрозу життю, вимушене проходження численних блокпостів держави-агресора, приниження людської гідності, вимушене переселення та необхідність повністю змінити усталений спосіб життя. Суд бере до уваги, що наслідки пережитих подій мають триваючий характер та не можуть бути усунуті шляхом повернення особи до попереднього стану. З огляду на виняткову тяжкість порушення фундаментальних прав позивачки, грубий характер протиправних дій відповідача, принципи розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що заявлений розмір компенсації моральної шкоди у сумі 900 000 грн є співмірним глибині завданих страждань, відповідає характеру порушених прав та забезпечує справедливу сатисфакцію потерпілій.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 9000 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов - задовольнити. 
Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 900 000 грн.
Стягнути з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 9000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 , засоби зв`язку: тел. НОМЕР_3 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 
Відповідач: Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, адреса: 119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1; ЄДРПОУ/ІПН: 7707211418.

Головуючий суддя	В. М. Позняк