ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

30 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/9589/24 
Номер провадження 22-ц/816/338/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Щербаченко М. В. 
за участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2025 року у складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року,
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради про виключення приміщення з числа службових, 

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що він працював у Військовому артилерійському училищі з 1987 року.
На підставі ордеру № 8 від 08 січня 1988 року, виданого Конотопською квартирно-експлуатаційною частиною Міністерства оборони СРСР, разом зі своєю сім`єю отримав квартиру АДРЕСА_1 , якій було надано статус «службова».
Конотопська КЕЧ, яка надала квартиру позивачу, припинена у зв`язку з визнанням її банкрутом.
У 2008 році, маючи намір приватизувати указану квартиру, позивач звертався до начальника Полтавської КЕЧ м. Полтава, із заявою про виключення квартири з числа службових, але йому було відмовлено та роз`яснено, що надати копію рішення, яким квартира була надана сім`ї ОСОБА_1 не має можливості так, як Конотопська КЕЧ документи за вказані роки до Полтавської КЕЧ не передавала, квартирні справи зберігаються протягом 5 років після отримання громадянами житлових приміщень.
17 червня 2024 року позивач звернувся до Сумської міської ради з проханням прийняти рішення про виключення квартири з числа службових приміщень для подальшої її приватизації, проте у зв`язку з відсутністю клопотання від організації, яка надала службову квартиру, виконавчий комітет Сумської міської ради повідомив заявника про відсутність законних підстав для задоволення заяви.
02 серпня 2024 року позивач звернувся із заявою до КЕВ м. Суми з проханням звернутися з клопотанням про виключення квартири з числа службових приміщень, для подальшої приватизації цієї квартири.
У відповідь ОСОБА_1 повідомлено, що у списках загальної та пільгових черг військовослужбовців Сумського гарнізону, які перебувають на квартирному обліку, він не перебуває. Відтак направлення клопотання до органів місцевого самоврядування щодо виключення квартири з числа службових не є можливим, оскільки КЕВ м. Суми не є розпорядником майна, це питання перебуває поза межами його компетенції. Указана квартира на балансі КЕВ м. Суми не перебуває. 
Позивач вважає, що рішення відповідача, пов`язане з відмовою у виключенні з числа службового житла указаної квартири, є необґрунтованим та безпідставним, тобто таким, що прийняте з порушенням вимог статті 125 Житлового кодексу України, п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень у користування ними в Українській РСР.
Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення про виключення з числа службових жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , яке було надане ОСОБА_1 та членам його сім`ї згідно з ордером №8 від 08 січня 1988 року.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував, що виконавчий комітет Сумської міської ради заперечує своє право скасувати статус службового приміщення за квартирою без звернення і клопотання тієї організації, підприємства, яке надавало це приміщення, тобто Конотопської КЕЧ. Заявник переконаний, що за наявності звернення Конотопської КЕЧ відповідач скасував би статус житла позивача, як службового, але такого звернення немає, тому виконавчий комітет не має можливості прийняти рішення про виключення квартири з числа службових.
Звертає увагу на ту обставину, що потреба у використанні спірної квартири як службової відпала, організація, яка надала позивачу цю квартиру для проживання з родиною – Конотопська КЕЧ припинена, тому відмова у виключенні квартири з числа службових є безпідставною, відтак позов підлягає задоволенню.
Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, заперечує проти задоволення вимог позивача. Зауважує, що до управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради не надходило клопотання відповідної установи про виключення квартири у якій проживає позивач із числа службових жилих приміщень. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що Конотопська квартирно-експлуатаційна частина Міністерства оборони СРСР видала ОСОБА_1 з сім`єю, яка складається з 4 чоловік, ордер № 8 від 08 січня 1988 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5). 
Квартира посімейного заселення розташована на 2 поверсі 3-х поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 39,7 кв.м, загальною площею 60,46 кв.м (а.с. 7-8).
Станом на 31 травня 2024 року в указаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , 1953 року народження, ОСОБА_2 , 1956 року народження, ОСОБА_3 , 2000 року народження (а.с. 6).
Діяльність Конотопської квартирно-експлуатаційної частини району припинена у зв`язку з визнанням її банкрутом. Відповідно до судового рішення Господарського суду Сумської області від 05 червня 2007 року за № 7/70-07 про визнання юридичної особи - Конотопської КЕЧ банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, державна реєстрація юридичної особи припинена у зв`язку з визнанням її банкрутом, номер запису № 16281170003001116 (а.с. 9-10).
18 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до начальника КЕВ м. Полтави із заявою, в якій просив надати дозвіл на виключення житлового приміщення з числа службових. Зазначив про те, що житло він отримав, коли працював у Військовому артилерійському училищі, продовжує працювати на посаді майстра сантехнічного господарства по теперішній час (а.с. 11).
Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 18 червня 1987 року № 137 квартиру АДРЕСА_1 було включено в число службових жилих приміщень. Рішення про виключення вищевказаної квартири з числа службових виконавчим комітетом Сумської міської ради не приймалось (а.с. 12, 13).
17 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Сумського міського голови та просив прийняти рішення про виключення з числа службових приміщень для подальшої приватизації його квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).
24 червня 2024 року Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради за № 14.01-15/501 ОСОБА_1 надано відповідь про те, що пунктом 6 положення «Про службові жилі приміщення», затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 передбачено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.
Виключення жилого приміщення з числа службових проводиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної ради.
Службова квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_1 у користування Конотопською КЕВ рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 18 червня 1987 року за № 137.
На підставі вищевказаного, та у зв`язку з відсутністю клопотання від організації, яка надала службову квартиру, виконавчий комітет Сумської міської ради відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 (а.с. 15).
02 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до КЕВ м. Суми із заявою, в якій просив звернутися до Сумської міської ради, як правонаступника Полтавської КЕВ про виключення з числа службових приміщень для подальшої приватизації його квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).
19 вересня 2024 року на звернення ОСОБА_1 квартирно-експлуатаційний відділ міста Суми Міністерства оборони України надав відповідь про те, що відповідно до п. 10 р. VII Наказу МОУ «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» від 31.07.2018 № 380, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року за № 1020/32472 право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання мають військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження за умови перебування на обліку.
У списках загальної та пільгових черг військовослужбовців Сумського гарнізону які перебувають на квартирному обліку, ОСОБА_1 не перебуває, а тому з урахуванням зазначеного, направлення клопотання до органів місцевого самоврядування щодо виключення квартири за адресою: АДРЕСА_2 з числа службових не є можливим, оскільки КЕВ м. Суми не є розпорядником майна і це є виходом за межі компетенції КЕВ м. Суми. КЕВ м. Суми не є балансоутримувачем зазначеного нерухомого майна (а.с. 17).
Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виключення квартири із числа службових має проводитися на підставі рішення компетентного органу, зокрема у разі, якщо відпала потреба його використання як службового, факт довготривалого проживання у квартирі не є підставою для виключення квартири із числа службових, також не передбачено законом можливість виключення службового житла у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи чи організації, яка надавала службове житло, тобто законних підстав для виключення спірного житла із числа службових суд не встановив.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Нормативно-правовими актами, які визначали правовий статус службового житла, є ЖК України від 30 червня 1983 року № 5464-X (чинний на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи місцевим судом), Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення № 37).
Згідно з частиною першою статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Порядок надання службових жилих приміщень передбачений статтями 121, 122 ЖК України, згідно з якими службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для заселення у надане службове жиле приміщення.
Відповідно до пункту 2 Положення № 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).
Пунктом 3 Положення № 37 визначено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.
Облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових (пункт 5 Положення № 37).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями.
Таким чином, першим кроком, спрямованим на приватизацію житла має бути його виведення з числа службових.
Згідно з пунктом 6 Положення № 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.
Отже, вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове.
Особа, яка бажає приватизувати службове житло, повинна звернутися до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового.
При цьому вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком відповідного органу, за яким житло закріплене як службове.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 82 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, з огляду на те, що чинним законодавством не передбачені правові норми, які зобов`язували б власника житлового приміщення, яке належить до службового житлового фонду, виключити його із цього фонду.
Водночас суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що позивач не належить до категорій осіб, які мають право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання відповідно до Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МОУ №380 від 31 липня 20218 року, оскільки не є віськовослужбовцем або особою, яка звільнена з військової служби, у списках загальної та пільгових черг військовослужбовців Сумського гарнізону які перебувають на квартирному обліку, ОСОБА_1 не перебуває.
Позивач зазначив, що має стаж роботи на посаді майстра сантехнічного господарства починаючи з 1987 року.
Тобто в силу положень пункту Положення №37 спірне жиле приміщення може бути виключене з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. 
З огляду на вказане, виключення спірної квартири з числа службових, має проводитися на підставі рішення компетентного органу, зокрема у разі, якщо відпала потреба його використання, як службового.
Ліквідація Конотопської КЕЧ як юридичної особи, жодним чином не вплинула на втрату потреби у спірному житловому приміщенні як службовому та не є підставою для перегляду його статусу, про що також правильно зазначив суд першої інстанції
Доводи апеляційної скарги про тривале проживання ОСОБА_1 та його сім`ї у спірній квартирі не є достатньою підставою у розумінні чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, для виключення квартири з числа службових.
Заявник висловив переконання, що упродовж останніх 37 років спірна квартира не використовується як службова, з ліквідацією Конотопської КЕЧ такий статус квартири втрачений.
Проте такі твердження апелянта ґрунтуються на помилковому тлумаченні чинного законодавства, оскільки як убачається з матеріалів справи Виконавчий комітет Сумської міської ради не приймав рішення про виключення вказаної квартири з числа службових.
Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявність перешкод у реалізації заявником права на житло, є безпідставними з огляду на таке.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями.
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира є службовою і під час вселення у неї позивач володів інформацію про статус такого житла.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ставить питання про виселення позивача із займаного ним службового житла чи створює перешкоди у користуванні ним службовим житлом.
Отже, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що право позивача на житло є порушеним.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та не належить до тих підстав, з якими чинний процесуальний закон пов`язує можливість зміни або скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

М. В. Щербаченко