Cправа № 563/516/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2026  року    Корецький районний суд
Рівненської області

у складі: головуючого судді  Сірака Д.Ю.
секретар судового засідання  Литвинчук Л.Л.

за участю: позивачки    ОСОБА_1 
представника позивача, адвоката  Ткачука В.М. 
представниці відповідачки, адвоката  Турович О.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Корець, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Великомежиріцької сільської ради Рівненського району Рівненської області, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра ОСОБА_3 , яка була одинокою та проживала в с. Застав`я Рівненського району Рівненської області. Зважаючи на те, що спадкоємці першої черги відсутні, вона, як спадкоємиця другої черги, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак, з`ясувалося, що сестра склала заповіт і все майно заповіла своїй сусідці та відповідачці у справі, ОСОБА_2 . Заповіт був посвідчений 30 липня 2024 року секретарем виконавчого комітету Великомежиріцької сільської ради (місце складення заповіту не вказане). Переконана, що підпис та текст в заповіті виконані не сестрою. Крім того, стверджує, що сестра, при житті, саме їй обіцяла залишити житловий будинок і земельні ділянки. Зазначає, що в силу стану здоров`я, не мала змоги здійснювати догляд за ОСОБА_4 , проте, двічі на тиждень сестру відвідувала соціальна працівниця ОСОБА_5 , яка допомагала по господарству та сприяла в спілкуванні з сестрою по телефону, оскільки в ОСОБА_6 погіршився слух. Вказує, що про смерть сестри, а згодом і про наявність оскаржуваного заповіту, також дізналась від ОСОБА_7 цей час, відповідачка забрала всі документи з будинку ОСОБА_3 , в тому числі і правовстановлюючі на спадкове майно. З даного приводу вона звернулась до поліції, де отримала рекомендацію звертатись до суду. Згодом, з метою з`ясування всіх обставин, її дочка звернулася до секретаря виконкому сільської ради Федорук Г., яка розповіла, що паспорт спадкоємиці принесла ОСОБА_8 , яка також розпорядилась скласти заповіт від імені ОСОБА_3 на сусідку ОСОБА_2 . Також секретар пояснила, що не знала про наявність рідних сестер у ОСОБА_3 , що могло вплинути про її рішення під час складання вказаного заповіту. З огляду на вказані обставини вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству, був підписаний не спадкодавицею та не відповідає її волі, що є достатньою підставою для визнання його недійсним.
А тому, просить визнати заповіт ОСОБА_3 , посвідчений секретарем Виконавчого комітету Великомежиріцької сільської ради Рівненського району Рівненської області Галиною Федорчук, зареєстрованого у реєстрі №23 від 30 липня 2024 року, недійсним. 
Одночасно з позовною заявою позивачкою було подано до суду заяву про забезпечення позову, вимоги якої було задоволено та заборонено приватному нотаріусу Рівненського районного нотаріального округу Ящук О.М., видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі – про що постановлено ухвалу від 31 березня 2025 року.
Ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 31 березня 2025 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, заборонено приватному нотаріусу Рівненського районного нотаріального округу Ящук О.М., видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_4 , до набрання законної сили судовим рішенням у цій цивільній справі.
Ухвалою суду від 01 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі, яку визначено розглядати в порядку загального позовного провадження.
25 квітня 2025 року від представника відповідачки, адвоката Гвяздовського А.Є. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позову, вважаючи його вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що у 2005 році його довірителька разом з сім`єю почала проживати по сусідству з ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_9 , яка у 2010 році померла та ОСОБА_4 залишилась сама. Тому відповідачка та її сім?я постійно допомагали їй по господарству: обробляти городину, викошувати траву та виконували її інші прохання. Останні шість років, коли ОСОБА_6 захворіла та не могла добре ходити, відповідачка їй садили городину, білила та прибирала хату, постійно забирала неї до себе на великі свята. Після того, як ОСОБА_3 злягла (за 15 місяців до смерті), ОСОБА_2 , крім вищезазначеного, доводилося постійно навідувати, годувати та мити ОСОБА_6 , прати та прасувати її одяг. За словами відповідачки, сестри ОСОБА_6 в село приїздили приблизно раз на рік, а згодом - і взагалі перестали, при цьому, соцпрацівниця приходила 2 рази в тиждень на 2 години. Вказує, що ОСОБА_4 постійно говорила, що все належне їй майно дістанеться тому хто їй допомагає та доглядає та сама віддала для відповідачки всі свої документи. В серпні 2024 року ОСОБА_2 на деякий час поїхала закордон до своєї дочки. В цей час за ОСОБА_3 доглядала інша сусідка, ОСОБА_10 . Проте, увесь цей час ОСОБА_6 дуже чекала відповідачку, плакала та сумувала за нею. Відомо, що соціальна працівниця, ОСОБА_11 неодноразово телефонувала позивачці, повідомляла про тяжкий стан сестри та запитувала, чому ніхто з рідні не приїздить. Також, після сповіщення позивачці про смерть сестри ОСОБА_6 , ОСОБА_1 розпорядилась, щоб саме ОСОБА_2 організовувала поховання. Сама ж приїхали, коли всі організаційні питання були вже вирішені та все необхідне куплене. Стверджують, що ОСОБА_3 дійсно заповіла усе своє майно для ОСОБА_2 . Заповіт повністю відповідав внутрішній волі спадкодавці, був складений без порушення вимог щодо його форми та посвідчення, особу ОСОБА_3 було встановлено, а її дієздатність перевірено. Доводи позивачки про те, що волевиявлення заповідачки не було вільним та не відповідало її волі не підтверджені жодними доказами. З огляду на вищезазначене, просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Ухвалою суду від 09 липня 2025 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
22 жовтня 2025 року судом постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
16 січня 2026 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті.
Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила суду, що приїхавши на поховання ОСОБА_3 , одразу запитала у відповідачки про заповідальні розпорядження від сестри, про наявність яких остання заперечила. Крім того, ОСОБА_12 привласнила всі документи та кошти померлої, посилаючись на понесені витрати пов`язані з похованням. Про наявність заповіту складеного на відповідачку дізналась через декілька днів від соцпрацівниці, яка навідувала сестру. Вважає, що саме вона посприяла ОСОБА_2 у складенні оспорюваного заповіту. Крім того, з пояснень секретаря сільської ради стало зрозуміло, що вона прийшла за підписом до тітки, яка була лежачою. Проте переконана, що в заповіт підписаний не ОСОБА_3 .
Представник позивачки, адвокат Ткачук В.М. в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги, зазначаючи, що твердження сторони відповідачки відображене у відзиві на позов не відповідає дійсності. Відносини позивачки з сестрою ОСОБА_6 були особливо тісними, вони періодично спілкувалися та бачились. Діти його довірительки також навідували тітку. ОСОБА_13 до смерті проживала в батьківському будинку одиноко, тому між сестрами існувала домовленість, що батьківське майно згодом дістанеться старшій сестрі ОСОБА_14 . Догляд за ОСОБА_4 здійснювала соціальна працівниця, двічі на тиждень приходила та приносила необхідні продукти. Те, що сестру доглядала та у всьому допомагала стороння особа, сусідка ОСОБА_12 рідня дізнались фактично на похороні ОСОБА_15 .. Водночас, відповідачка повідомила, що займається організацією та витратами пов`язаними з похованням за рахунок померлої, які остання для цього залишила. На переконання його довірительки, спірний заповіт не відповідав волевиявленню спадкодавиці, яка його також не підписувала в силу свого безпорадного стану, була малограмотною та могла пересуватись виключно в межах свого будинку з допомогою сторонніх осіб. Зауважив, що всі документи на спадкове майно з невідомих причин опинились у ОСОБА_2 . З огляду на вказані обставини, його довірителька звернулась до ВП № 7 з метою з`ясування наявності можливих протиправних дій з боку відповідачки та співробітниці сільської ради з даного приводу (результати розгляду на сьогодні залишаються невідомими). Зважаючи на вищевказане, вважає позовні вимоги підставними та такими, що підлягають до задоволення. Крім того, представником позивачки було відкликано подані клопотання про виклик та допит свідків.
Відповідачка в судове засідання не прибула, її представниця, адвокат Турович О.М. в судовому засіданні заперечила щодо пред`явлених позовних вимог, вважаючи такі повністю безпідставними. Зазначила, що її довірителька перебувала з спадкодавицею в добрих сусідських відносинах та не заперечує того, що сестри ОСОБА_3 , коли були ще молодшими, періодично навідувались до останньої. У 2012 році, коли ОСОБА_6 зламала ногу, позивачка дійсно відвозила сестру в лікарню для накладення гіпсу. Проте, згодом візити стали поодинокими, а пізніше і взагалі припинились. В цей час, здоров`я ОСОБА_3 з кожним роком лише погіршувалось, соцпрацівниця навідувалась лише двічі на тиждень. Однак, цього недостатньо для вирішення численних повсякденних потреб людини поважного віку, яка, до того ж, має проблеми із здоров`ям. Тому, саме її довірителька, в силу морально-етичних міркувань, щоденно провідувала сусідку та допомагала їй у всьому впродовж багатьох років. Тому вважають, що саме на знак вдячності ОСОБА_13 склала вказане заповідальне розпорядження на користь ОСОБА_2 , що відповідало її внутрішній волі. Звернула увагу суду також на те, що спадкодавця ніколи не страждала на психічні захворювання, була дієздатною та усвідомлювала значення своїх дій. Зважаючи на те, що заповіт складений, чинний та внесений до Спадкового реєстру - відсутні підстави вважати його нікчемним чи недійсним. Докази протилежного відсутні. Також, зважаючи на відмову сторони позивача від допиту свідків, сторона відповідачки також відломилась від виклику та допиту свідків зі своєї сторони.
Великомежиріцькою сільською радою явки свого представника в судові засідання не забезпечено, до суду було подано заяви про розгляд справи без їхньої участі.
Враховуючи позиції сторін та комплексно дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив такі обставини справи та надав їм правову оцінку.
Факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме те, що вони є рідними сестрами, підтверджується, зокрема, Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.05.1953 року, Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 28.10.1972 року та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 СК України № 00049246296 від 05.02.2025 року.
Відомо, що  ОСОБА_3 , будучи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, бажаючи реального настання правових наслідків, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, не під впливом тяжкої обставини, на випадок своєї смерті, зробила розпорядження, за яким все своє майно заповіла ОСОБА_2 , 1973 року народження. Зміст статей 1241, 1307 ЦК України їй роз`яснено.Заповіт складено 30 липня 2024 року в с. Великі Межирічі Рівненського району Рівненської області о 09:25 год. і підписано в двох примірниках, один з яких залишено на зберіганні в справах виконавчого комітету Великомежиріцької сільсько ради, а другий видано заповідачу. Зазначене відображене в Заповіті, що зареєстрований в реєстрі за № 23 та посвідчений секретарем виконавчого комітету Великомежиріцької сільської ради Галиною Федорук. В заповіті також зазначено, що такий записаний ОСОБА_16 зі слів заповідача ОСОБА_3 , до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 та власноручно підписаний нею у її присутності о 09:30 год. Особу ОСОБА_3 встановлено, її дієздатність перевірено. Заповіт містить рукописний текст «Мною ОСОБА_3 текст заповіту прочитано вголос та власно ручно підписано». У графі «підпис» вказано «Бойчук» « ОСОБА_3 ». Заповіт чинний, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 79685998 від 13.01.2025 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , що було видане повторно 24 жовтня 2024 року Відділом ДРАЦС у Рівненській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Згідно з Довідкою № 19, що була видана 09 січня 2025 року ОСОБА_17 Межиріцької сільської ради, на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала одна в АДРЕСА_1 .
Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , 13.01.2025 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Ящук О.М. було заведено Спадкову справу № 3/2025 за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини. 05 лютого 2025 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті рідної сестри ОСОБА_3 , звернулась ОСОБА_1 . Також, 18 березня 2025 року з заявою про прийняття спадщини по закону після смерті сестри ОСОБА_3 , звернулась ОСОБА_18 , 1944 року народження. ОСОБА_1 та ОСОБА_18 також подали нотаріусу письмові заяви з проханням не видавати свідоцтв про право на спадщину іншим спадкоємцям у даній справі, у зв`язку з їхніми намірами звертатись до суду для вирішення їхніх спадкових прав. Вказана інформація та відповідна документація міститься у наданій приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Ящук О.М. копії Спадкової справи № 3/2025.
Як вже зазначалось, ухвалою суду від 09 липня 2025 року, за клопотанням представника позивача, адвоката Рудики С.Ю., було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи виконано рукописний текст «Мною ОСОБА_3 текст заповіту прочитано вголос та власно ручно підписано», « ОСОБА_3 » та підпис у заповіті, який був посвідчений 30 липня 2024 року, Галиною Федорук, секретарем виконавчого комітету Великомежиріцької сільської ради, реєстраційний № 23, від імені ОСОБА_3 - саме ОСОБА_3 ; Чи виконано рукописний текст «Мною ОСОБА_3 текст заповіту прочитано вголос та власно ручно підписано», « ОСОБА_3 », та підпис у заповіті, який був посвідчений 30 липня 2024 року, ОСОБА_19 , секретарем виконавчого комітету Великомежиріцької сільської ради, реєстраційний № 23, від імені ОСОБА_3 - саме ОСОБА_3 чи іншою особою. Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, в розпорядження яких було надано матеріали цивільної справи разом зі всіма оригіналами документів, що були витребувані судом, а також долучені до матеріалів справи. 
08 серпня 2025 року від Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз на адресу суду надійшло клопотання експерта про уточнення експертного завдання та надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи. В розпорядження експерта рекомендовано було додати: вільні зразки почерку ОСОБА_3 в різного роду заявах, довіреностях, договорах, блокнотах з особистими записами (рецептами) тощо, максимально наближені до часу виконання досліджуваного документу - за 2022-2024 роки, в кількості 8-10 аркушів почерку, оскільки представлені в якості порівняльного матеріалу зразки підписів ОСОБА_3 складаються зі штрихів та літер і не відповідають об?єкту, який досліджується (підпису), оскільки досліджуваний підпис складається виключно з буквеної транскрипції «Бойчук». Зазначено, що в представлених для порівняльного дослідження зразках почерку та підписів ОСОБА_3 не конкретизовано в яких саме графах і на яких документах вони знаходяться, що рекомендовано було уточнити.
Судом було доведено до відома сторін про зміст клопотання експерта. Однак, у встановлений строк стороною позивача не надано жодних додаткових документів, які необхідні для проведення експертизи. Так само, і не було подано позивачкою та її представником клопотань про витребування судом додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи.
22 жовтня 2025 року від Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду, відповідно, надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової експертизи № 3608-Е від 14 жовтня 2025 року.
Відповідно до ст. 1216-1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно з ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Право на заповіт, відповідно до ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу. 
Згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Відповідно до змісту статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.
При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є одним з основних принципів спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у ч. 1 ст. 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).
Втім, відповідно до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17).
Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним, згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності». При цьому, слід врахувати, що в контексті ч. 1ст. 225 ЦК України, заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.
Отже, закон не пов`язує наявність не психічної хвороби із нездатністю особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Перебування заповідача у хворобливому, навіть тяжкому стані, не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.
Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.
Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.
В обґрунтування позовних вимог про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 посилається на те, що наявність оспорюваного заповіту порушує її права як спадкоємця за законом. Сторона позивача вказує, що волевиявлення ОСОБА_3 під час складення заповіту не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона хворіла, не могла самостійно пересуватися та особисто прибути до сільської ради для складання заповіту. А тому, підпис у оспорюваному заповіті виконано не самою спадкодавицею, а сторонніми, зацікавленими в цьому особами.
Так, у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 ч. 2 ст. 1247 ЦК України).
У ч. 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним.
Таким чином, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність (Постанова Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18).
Водночас, у цій справі належними та достовірними доказами не підтверджено того, що підпис від імені ОСОБА_3 у оспорюваному заповіті виконаний іншою особою. Як зазначалось раніше, провести відповідну судову почеркознавчу експертизу не вдалося у зв`язку з відсутністю достатньої кількості необхідного для цього матеріалу (зразків підписів померлої особи). Отже, обставина нікчемності спірного заповіту, на яку посилалась сторона позивачки, не знайшла свого підтвердження.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
За загальними правилами доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даній справі оспорюваний позивачкою заповіт посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування з дотриманням вимог щодо його посвідчення, визначених ЦК України та Порядком. Заповідач на момент складання заповіту мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті. Позивач у цій справі не довів, що спірний заповіт не відповідав внутрішній (дійсній) волі заповідача ОСОБА_3 , порушення вимог до його форми, тож відсутні підстави вважати його нікчемним.
Доводи сторони позивачки зводяться виключно до особистих, суб`єктивних припущень, що не підтверджені належними, достатніми та достовірними доказами. Матеріали справи не містять доказів того, що на момент складання заповіту спадкодавиця не усвідомлювала значення своїх дій, не могла керувати ними або те, що заповіт підписаний не нею. Розбіжності в часі складання заповіту і часі його підписання, не є беззаперечними підставами для визнання його недійсним. Отже, доводи сторони позивача ґрунтуються на припущеннях, не можуть слугувати підставою для визнання оскаржуваного заповіту недійсним.
Враховуючи те, щопозивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами відсутність у заповідача волевиявлення на складання заповіту на користь відповідачки, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
На підставі вищезазначеного та керуючись ст. 4, 11, 12, 141, 158, 258-259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в :

ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Великомежиріцької сільської ради Рівненського району Рівненської області, про визнання заповіту недійсним – відмовити. 
Скасувати захід забезпечення позову, накладений ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 31 березня 2025 року.
Після набрання рішенням законної сили надіслати його копію приватному нотаріусу Рівненського районного нотаріального округу Ящук Олені Михайлівні (селище Гоща, Рівненського району Рівненської області, вул. Незалежності, 43-Д), для здійснення відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову.
Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасники справи:
позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;
відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
третя особа: Виконавчий комітет Великомежиріцької сільської ради Рівненського району Рівненської області, код ЄДРПОУ: 04385971, місцезнаходження: с. Великі Межирічі Рівненського району Рівненської області, вул. 1-ше Травня, 1.

Суддя