УХВАЛА

04 червня 2026 року 
м. Київ
справа №990/214/26
адміністративне провадження № П/990/214/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Білоус О.В., Васильєва І. А., Желтобрюх І. Л., Шишов О. О.
як суд першої інстанції, перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя,
УСТАНОВИВ:
01 червня 2026 року до Верховного Суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , у якому позивач просить:
визнати факт дискримінації за мовною ознакою у зв`язку з поверненням ухвалою дисциплінарного інспектора ВРП Яриша В. О. від 28 квітня 2026 року дисциплінарної скарги ОСОБА_1 викладену на російські мові; 
визнати протиправною та скасувати ухвалу дисциплінарного інспектора ВРП від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26 про повернення без розгляду його дисциплінарної скарги; 
зобов`язати ВРП забезпечити розгляд поданої ним дисциплінарної скарги по суті; 
стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 5 000 000 грн.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваної ухвали дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26 стало використання ним російської мови при поданні дисциплінарної скарги, що, на його переконання, не передбачено жодною нормою законодавства як підстава для її повернення без розгляду, оскільки стаття 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон № 1798-VIII) та статті 107- 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначають виключний перелік підстав для повернення дисциплінарної скарги, який не охоплює формальні вимоги щодо мови її викладення, у зв`язку з чим, на думку позивача, відповідач неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення статей 10, 19, 24 та 40 Конституції України, Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII та Закону України «Про національні меншини (спільноти) України» від 13 грудня 2022 року № 2827-IX, що призвело до прийняття рішення поза межами наданих повноважень.
Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, наступні питання: чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Як унормовано частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України унормовано положеннями статті 266 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 266 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; 5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Отже, за змістом частини четвертої статті 22, частини першої статті 266 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо законності актів, дій чи бездіяльності ВРП.
Водночас як убачається з матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів, що до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_1 стосовно суддів Обухівського районного суду Київської області, Київського апеляційного суду, Харківського апеляційного суду, Верховного Суду. За результатами попередньої перевірки зазначеної скарги дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя ухвалою від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26 залишив її без розгляду та повернув скаржнику на підставі пункту 1 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII.
Повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, Законом України "Про Вищу раду правосуддя" № 1798-VIII (далі - Закон 1798-VIII) та Законом України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).
Частиною десятою статті 131 Конституції України передбачено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів.
Пунктом 3 частини першої цієї статті встановлено, що в Україні діє ВРП, яка, зокрема, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.
За правилами частини першої статті 107 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII) право на звернення із скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Вимоги до форми і змісту дисциплінарної скарги встановлені частиною другою цієї ж статті.
Відповідно до статті 108 Закону №1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом №1798-VIII, з урахуванням вимог цього Закону.
Відповідно до статті 42 Закону № 1798-VІІІ дисциплінарне провадження розпочинається після отримання Вищою радою правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону №1402-VІІІ, або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом. Дисциплінарне провадження включає:
1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи;
2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності;
3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
Пунктом 1, 2 частини першої статті 43 Закону № 1798-VIII передбачено, що дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач): 1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону; 2) за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, - залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику.
Пунктом 1 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII передбачено, що дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом № 1402-VІІІ.
Рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає (частина четверта статті 44 Закону № 1798-VІІІ).
Саме ця норма є визначальною для оцінки правовідносин у цій справі, адже містить імперативний і безумовний припис щодо неможливості оскарження рішення про повернення дисциплінарної скарги будь-яким з учасників дисциплінарного провадження, зокрема, й безпосередньо скаржником.
З наявних матеріалів установлено, що за результатами попередньої перевірки поданої ОСОБА_1 дисциплінарної скарги дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя Яриш О. В. постановив ухвалу від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26, якою зазначену дисциплінарну скаргу залишив без розгляду та повернув скаржнику на підставі пункту 1 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII, з огляду на те, що скарга подана з порушенням вимог законодавства, а саме викладена не державною мовою.
У поданій до суду позовній заяві позивач, зокрема, просить визнати протиправною та скасувати зазначену ухвалу дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя, а також не погоджується з викладеним у ній висновком про невідповідність його дисциплінарної скарги вимогам законодавства у зв`язку з використанням російської мови.
Як уже зазначалося, частиною четвертою статті 44 Закону №1798-VIII імперативно визначено, що рішення про повернення дисциплінарної скарги оскарженню не підлягає, що при цьому не позбавляє скаржника права повторно звернутися до ВРП із дисциплінарною скаргою, оформленою відповідно до вимог закону.
Таким чином, оскаржувана ухвала дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя за своєю правовою природою є рішенням, яке законодавець прямо виключив із переліку актів, що можуть бути предметом судового перегляду.
Ураховуючи наведене, незгода позивача з ухвалою дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26, якою його дисциплінарну скаргу залишено без розгляду та повернуто скаржнику, виключає можливість її перегляду в судовому порядку, оскільки законом прямо встановлено імперативну заборону на оскарження такого рішення. За таких обставин заявлені позовні вимоги про визнання протиправною та скасування ухвали дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26, якою дисциплінарну скаргу позивача залишено без розгляду та повернуто, не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства, що виключає можливість відкриття провадження у цій справі.
Аналогічний підхід висловлено Верховним Судом в ухвалах від 17 лютого 2025 року у справі №990/60/25, від 11 квітня 2025 року у справі №990/145/25 та від 21 січня 2026 року у справі №990/24/26.
Додатково Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 (провадження № 11-427заі21), відповідно до яких заявник дисциплінарної скарги не є учасником правовідносин щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, оскільки такі правовідносини виникають між суддею та Вищою радою правосуддя. Рішення, ухвалені за результатами розгляду дисциплінарної скарги, спрямовані на оцінку поведінки судді та можуть породжувати юридичні наслідки виключно для нього, а не для скаржника.
У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідні рішення Вищої ради правосуддя, зокрема про відмову у відкритті дисциплінарної справи або про залишення скарги без розгляду, не створюють для скаржника прав чи обов`язків та не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.
Зазначений підхід зберігає свою актуальність і після внесення змін до законодавства, пов`язаних із запровадженням служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, оскільки положення частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VIII залишилися незмінними.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 000 грн, колегія суддів вказує таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом лише за умови їх поєднання в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. В іншому випадку такі вимоги підлягають розгляду судами за правилами цивільного або господарського судочинства.
Отже, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди є похідною від основної вимоги про визнання протиправною та скасування ухвали дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26.
Водночас, як встановлено Судом, у відкритті провадження за основною позовною вимогою слід відмовити, оскільки заявлені вимоги спрямовані на перегляд рішення, яке відповідно до частини четвертої статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» № 1798-VIII оскарженню не підлягає.
За таких обставин вимога про відшкодування моральної шкоди, як похідна вимога, не може бути розглянута в порядку адміністративного судочинства.
Водночас згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі пункту 9 частини другої цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
У зв`язку з цим Суд доводить до відома позивача про наявність у нього права звернутися з відповідною вимогою до суду цивільної юрисдикції.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 22 жовтня 2021 року у справі №9901/435/21 та від 06 червня 2022 року у справі №990/85/22.
Щодо вимог про визнання факту дискримінації за мовною ознакою у зв`язку з поверненням ухвалою дисциплінарного інспектора ВРП від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26 дисциплінарної скарги ОСОБА_1 . Суд зазначає таке. 
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду за захистом прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, адміністративний суд здійснює захист прав особи шляхом перевірки правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у межах відповідного публічно-правового спору.
Водночас заявлена позивачем вимога про визнання факту дискримінації за мовною ознакою фактично ґрунтується на незгоді з мотивами ухвали дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2026 року № 1128/0/18-26 та спрямована на оцінку підстав її прийняття.
Разом з тим, як установлено судом, зазначена ухвала відповідно до частини четвертої статті 44 Закону № 1798-VIII оскарженню не підлягає, що виключає можливість перегляду самої ухвали як акта індивідуальної дії, а також її змісту, мотивів ухвалення та викладених у ній висновків
Суд наголошує, що правові підстави для оцінки обґрунтованості наведених у ній підстав, правильності правозастосування дисциплінарним інспектором, а також для перевірки відповідності таких висновків вимогам законодавства відсутні, оскільки така перевірка фактично означала б перегляд рішення, щодо якого законом прямо встановлено заборону на оскарження.
Відтак заявлена позивачем вимога за своєю суттю зводиться до оспорювання висновків і підстав ухвалення зазначеної ухвали та спрямована на їх переоцінку, що виходить за межі юрисдикції адміністративного суду.
Крім того, така вимога не відповідає визначеним статтею 5 КАС України способам судового захисту, оскільки не пов`язана із самостійним оскарженням рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а фактично зводиться до встановлення юридичного факту.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів відзначає, що у цьому випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17 та від 10 травня 2018 року у справах № 800/227/17 та № П/9901/385/18.
Відповідно до вимог частини другої цієї статті про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви.
Керуючись статтями 170, 248, 256, 266, 295 КАС України Суд,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.
Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. 
Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Суддя М. М. Яковенко
О. В. Білоус
І. А. Васильєва
І. Л. Желтобрюх
О. О. Шишов