Постанова
Іменем України

15 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 161/7185/14-ц
провадження № 61-4007св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В.,

учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» та доповнення до неї на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року в складі колегії: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Бовчалюк З. А.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У травні 2014 року ПАТ КБ «Надра» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 13 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 24-ЖК, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 127 508 дол. США з терміном погашення до 13 березня 2033 року та зі сплатою 12,99 % річних для придбання у власність нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки № 210 від 13 березня 2008 року на суму 125 500 дол. США, що в еквіваленті становить 633 775 грн.

На забезпечення виконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 13 березня 2008 року, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач указував, що ОСОБА_1 свої зобов`язання з погашення кредитної заборгованості належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01 березня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 244 776,03 дол. США, що в еквіваленті становить 2 444 406,87 грн (з них: заборгованість за тілом кредиту - 126 926,84 дол. США, що в еквіваленті становить 1 267 529,50 грн; заборгованість за відсотками - 92 922,25 дол. США, що еквівалентно 927 949,47 грн; пеня за прострочення сплати кредиту - 12 176,14 дол. США, що еквівалентно 121 594,59 грн, штраф за порушення вимог кредитного договору - 12 750,80 дол. США, що в еквіваленті становить 127 333,31 грн).

У зв`язку з невиконанням позичальником умов даного кредитного договору банком було подано позовну заяву в Шевченківський районний суд м. Києва про стягнення заборгованості за кредитним договором № 24-ЖК від 13 березня 2008 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року позов банку про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено повністю та стягнуто 1 226 601,10 грн. Вказане рішення суду боржником виконано не було.

Банк просив:
у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 березня 2008 року № 24-ЖК, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , у розмірі 244 776,03 дол. США, що в еквіваленті становить 2 444 406,87 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом надання ПАТ КБ «Надра» права продажу з застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», без згоди ОСОБА_1 , з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, право подання документів до Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції та отримання документів, що стосується реєстрації дублікатів правовстановлюючих документів, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно, отримувати дублікат технічного паспорту в бюро технічної інвентаризації, здійснювати нотаріальні дії як продавець), необхідних для здійснення такого продажу, за ціною не нижчою ніж буде встановлена у звіті про проведення незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року у складі судді Пушкарчук В. П.:
позов банку задоволено;
ухвалено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 24-ЖК від 13 березня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , у розмірі 244 776,03 дол. США, що в еквіваленті становить 2 444 406,87 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом надання ПАТ КБ «Надра» права продажу з застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» без згоди ОСОБА_1 з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, право подання документів до Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції та отримання документів, що стосується реєстрації дублікатів правовстановлюючих документів, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно, отримувати дублікат технічного паспорту в бюро технічної інвентаризації, здійснювати нотаріальні дії як продавець), необхідних для здійснення такого продажу, за ціною не нижчою ніж буде встановлена у звіті про проведення незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності;
вирішено питання про стягнення судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав;
тому вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є підставна і підлягає до задоволення в повному обсязі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року у складі судді: Пушкарчук В. П.:
заяву ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» про заміну стягувача у виконавчому провадженні задоволено;
замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» у справі № 161/7185/14-ц

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» є правонаступником прав стягувача ПАТ КБ «Надра» щодо прав вимоги за кредитним договором 24-ЖК від 13 березня 2008 року, договорами поруки, права іпотекодержателя за договорами іпотеки, права заставодержателя за договорами застави, укладених у забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань позичальника;
тому заява про заміну стягувача його правонаступником підлягає до задоволення

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року у складі судді: Пушкарчук В. П., заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року в цивільній справі № 161/7185/14-ц не містить посилання на жоден доказ, який має істотне значення для справи та свідчить про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Карпук А. К., Шевчук Л. Я., відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 . 

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що апеляційна скарга подана з дотриманням строку оскарження, визначеного статтею 354 ЦПК України.

Постановою Волинського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Карпук А. К., Шевчук Л. Я.:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макари О. Є., залишено без задоволення;
заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством;
апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно визначено суму заборгованості за кредитним договором, пославшись, що це спростовується матеріалами справи, зокрема, розрахунком заборгованості, наданим банком, який не спростований відповідачем. Суд додав, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення місцевого суду існували правові позиції про те, що з ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості нарахування процентів не припиняється до повного виконання рішення суду. Строк дії договору до 13 березня 2033 року, рішення суду про стягнення заборгованості не виконане, станом на 16 липня 2014 року заборгованість за кредитним договором між позивачем і відповідачем було нараховано відповідно до вимог законодавства.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2025 року у складі колегія суддів: Луспеника Д. Д., Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.:
касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
постанову Волинського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року скасовано в частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки;
справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:
Верховний Суд не бере до уваги та залишає без розгляду відзив на касаційну скаргу, поданий до Верховного Суду ТОВ «Цикл Фінанс», оскільки вказана особа не була залучена до участі у справі та не заявляє відповідного клопотання перед судом;
заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року у справі № 2-2640/11позовну заяву банку про стягнення солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повного розміру кредитної заборгованості у розмірі 1 226 601,10 грн достроково задоволено, тому кредитор за вказаним договором не мав права продовжувати нараховувати позичальнику відсотки за користування кредитом, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18);
оскаржуючи рішення суду першої інстанції у цій справі, представник ОСОБА_1 - адвокат Макара О. Є., не погоджувалася виключно з розміром заборгованості, на погашення якої було звернено стягнення на предмет іпотеки, з посиланням на те, що банк після ухвалення рішення про дострокове стягнення повного розміру заборгованості продовжив нараховувати боржнику відсотки та пеню;
відхиляючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав лише те, що розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості, наданим банком, який не спростований відповідачем, а також, що на момент постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції існували правові позиції про те, що з ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості нарахування процентів не припиняється до повного виконання рішення суду. Проте, такі правові висновки апеляційного суду є безпідставними, оскільки правові висновки суду касаційної інстанції не є законом, який не має зворотної сили в часі, а лише висновками про правильне застосування тієї чи іншої норми права, а тому суд повинен враховувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду, саме на час розгляду справи таким судом, а не існування тієї, чи іншої судової практики на час виникнення спірних правовідносин. При цьому, судом апеляційної інстанції не було забезпечено повного та всебічного розгляду справи, не досліджено розмір заборгованості банку, її складових, не перевірено доводів апеляційної скарги про нарахування банком відсотків та пені після дострокового стягнення заборгованості, тощо.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 14 січня 2026 року:
заяву ТОВ «Цикл Фінанс» про заміну сторони правонаступником задоволено;
залучено ТОВ «Цикл Фінанс» як правонаступника ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» до участі у справі.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
з огляду на те, що на підставі договору відступлення прав вимоги від 16 квітня 2021 року ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» відступило ТОВ «Цикл Фінанс» у повному обсязі право вимоги за кредитним договором № 24-ЖК від 13 березня 2008 року, та договору іпотеки від 13 березня 2008 року, які є предметом спору у цій справі, колегія суддів вважала можливим здійснити заміну позивача у цій справі з ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» на ТОВ «Цикл Фінанс».

Постановою Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року в частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, змінено, задовольнивши позов частково, та зазначивши розмір кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 24-ЖК від 13 березня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Цикл Фінанс», та ОСОБА_1 , станом на 01 березня 2010 року у розмірі 1 224 478,10 грн;
в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін;
стягнуто з ПАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Цикл Фінанс», на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 13 029 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
оскільки кредитор банк (правонаступником якого в подальшому став ТОВ «Цикл Фінанс») та позичальник ОСОБА_1 за кредитним договором були учасниками справи №2-2640/11, тому ухвалене в тій справі рішення має преюдиціальне значення для них під час вирішення спору у справі, що переглядається;
у справі № 2-2640/11 про стягнення достроково кредитної заборгованості судом установлено, що борг ОСОБА_1 , який позивач просив стягнути з нього достроково, станом на 01 березня 2010 року становив 1 224 781,10 грн, що було еквівалентно 153289,25 дол. США. Судом позов задоволено повністю і стягнуто з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно 1 224 781,10 грн кредитної заборгованості та судові витрати в сумі 1820 грн (120 грн - за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700 грн судового збору), а всього стягнуто 1 226 601,10 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, після ухвалення рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості від 21 червня 2011 року, яким було встановлено розмір боргу, та внаслідок пред`явлення вимоги до боржників змінено строк кредитування, кредитором у даному позові безпідставно нараховано борг до 01 березня 2024 року, тобто у строки, що перевищують змінені банком строки кредитування;
з огляду на зміст частини четвертої статті 82 ЦПК України, колегія суддів вважає, що оскільки заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року у справі № 2-2640/11 позовну заяву банку про дострокове стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повного розміру кредитної заборгованості у розмірі 1 224 478,10 грн та судових витрат задоволено, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки;
вимоги апеляційної скарги щодо зобов`язання іпотекодержателя після продажу квартири виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі половини вартості проданої іпотечної квартири не можуть бути задоволені апеляційним судом, оскільки такі вимоги виходять за межі предмета позову у даній справі, а тому не розглядались судом першої інстанції та не можуть бути вирішені апеляційним судом.

Аргументи учасників справи

23 березня 2026 року ТОВ «Цикл Фінанс» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року, до якої включено скаргу на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року, в якій просило:
скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року;
повернути справу до суду апеляційної інстанції на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
підставою касаційного оскарження ухвали Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року є порушення норм процесуального права, зокрема: порушення апеляційним судом пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, відповідно до якого судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу; порушення апеляційним судом частини 1 статті 294 ЦПК України у редакції від 04 червня 2014 року, відповідно до якої апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення; порушення апеляційним судом частини 3-4 статті 357 ЦПК України, згідно з якими апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статті 358 цього Кодексу;
підставою касаційного оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року є: застосування апеляційним судом частини статті 263 ЦПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 640/5177/20, від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20, відповідно до яких зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій; а також у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, згідно з якої суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми;
ОСОБА_1 пропустив строк на подання апеляційної скарги та не заявлено клопотання про поновлення такого строку. Відповідно до пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. ЦПК України у редакції від 04 червня 2014 року, яка діяла на дату ухвалення рішення у даній справі, передбачав право на подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. ОСОБА_1 мав право звернутись із апеляційною скаргою на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року до 26 вересня 2024 року (протягом десяти днів з дня постановлений ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення), однак звернувся із апеляційною скаргою 10 жовтня 2024 року та не заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження;
ОСОБА_1 як заінтересована сторона, мав цікавитись розглядом справи, приймати у ній свою участь та надавати відповідні заперечення, слідкувати за ухваленими рішеннями по справі. ОСОБА_1 стало відомо про рішення Луцького районного суду Волинської області від 16 липня 2014 року ще до ознайомлення його представником із матеріалами справи. У провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області розглядалась цивільна справа №161/3654/23 за позовом ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» до ОСОБА_1 про зняття майна з-під арешту та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, представник ОСОБА_1 в додатках до зустрічної позовної заяви пунктом 14 вказав «Копія рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2014». Тобто, на момент звернення 24 квітня 2023 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області у ОСОБА_1 та його представника Макари О.Є. вже була наявна копія рішення у справі №161/7185/14-ц. Починаючи з квітня 2023 року ОСОБА_1 було відомо про існування рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року у справі №161/7185/14-ц, однак ним не здійснено жодних дій щодо його отримання і дотримання строку на подання заяви про його перегляд. Ознайомлення із матеріалами справи №161/7185/14-ц 20 травня 2024 року не може слугувати датою початку відліку на подання заяви про перегляд заочного рішення, оскільки ОСОБА_1 зловживаючи своїми процесуальними правами та чудово усвідомлюючи наявність рішення утримувався від його отримання більше ніж рік. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність;
апеляційний суд зробив помилковий висновок щодо можливості застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18). Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми. Апеляційний суд мав застосовувати висновки щодо застосування норми права, яка були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, тобто у 2014 році. На час розгляду справи в суді першої інстанції була поширеною та використовувалась правова позиція, яка не пов`язувала припинення права нарахування процентів за користування кредитом з ухваленням судового рішення, а передбачала право кредитора нараховувати проценти, передбачені у статті 1048 ЦК України, до моменту належного виконання боржником свого зобов`язання. Відсутність реального виконання боржником свого зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. На дату ухвалення рішення суду першої інстанції, яке ніким не оскаржувалось протягом 10 (десяти) років, діяла судова практика, яка не передбачала припинення нарахування процентів та пені після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та не пов`язувала таке припинення із ухваленням судового рішення.

24 березня 2026 року ТОВ «Цикл Фінанс» засобами поштового зв`язку подало доповнення до касаційної скарги на постанову Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року, до якої включено скаргу на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року.

ТОВ «Цикл Фінанс» зазначає, що:
12 березня 2026 року Європейський суд з прав людини оприлюднив рішення у справі «Ващенко та Третяк проти України» (№42489/16 та №74213/117). У справах заявників остаточні рішення були скасовані в межах надзвичайної процедури. Відповідачі просили про перегляд на основі практики, яка з`явилася через 4-5 місяців після винесення фінальних рішень у справах заявників. Таким чином, нова практика була застосована ретроспективно, що було непередбачуваним для заявників. ЄСПЛ зазначав, що скасування рішень не було обумовлене фундаментальною помилкою чи непереборними обставинами. Це було результатом рутинного застосування норм, які дозволяли ставити під сумнів остаточні рішення лише гому, що пізніше практика змінилася. Таким чином, скасування рішень на користь заявників не відповідало принципу res judicata. Відповідно, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

05 червня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 12 травня 2026 року зазначено, що:
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 13 липня 2022 року у справі № 640/5177/20; від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20; від 25 березня 2019 року у справі № 462/3542/16-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 308/8618/17; від 19 липня 2023 року у справі № 344/9616/13; від 25 березня 2020 року у справі № 522/2455/17; від 14 квітня 2021 року у справі № 333/7816/14-ц; від 26 лютого 2021 року у справі № 29/5005/6381/2011; від 21 лютого 2018 року у справі № 2103/490/2012; від 14 лютого 2018 року у справі № 754/9100/14-ц; від 04 травня 2022 року у справі № 164/2138/19; від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20; від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17; від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19; від 24 жовтня 2018 року у справі № 642/474/13; від 25 лютого 2019 року у справі № 916/1527/15-г; від 19 серпня 2020 року у справі № 807/90/18; від 10 вересня 2020 року у справі № 802/2344/17-а; від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц; від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 та постановах Верховного Суду України: у справі № 10/25; від 14 листопада 2011 року у справі № 12/207; від 23 січня 2012 року у справі № 37/64; від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15;
ухвали Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі № 826/10834/14, від 30 червня 2020 року у справі № 320/2127/18, від 19 травня 2022 року у справі № 522/22473/15-ц, постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2012 року у справі № 6-28610св12, від 08 лютого 2012 року у справі № 6-29251св11, від 29 травня 2013 року у справі № 6-9667св13 та рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)2022, на які міститься посилання у касаційній скарзі, не є постановами Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на указані постанова пленуму та судові рішення не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення. 

Аналіз касаційної скарги свідчить, що ТОВ «Цикл Фінанс» оскаржує ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року про відкриття апеляційного провадження та постанову Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині постанова Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Фактичні обставини

13 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 24-ЖК, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 127 508 дол. США з терміном погашення до 13 березня 2033 року зі сплатою 12,99 % річних для придбання у власність нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки від 13 березня 2008 року на суму 125 500 дол. США, що в еквіваленті становить 633 775 грн.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 13 березня 2008 року, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , та яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Онищук І. П. 13 березня 2008 року № 941.

ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості належно не виконав, станом на 01 березня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становила 244 776,03 долари США, що в еквіваленті 2 444 406,87 грн (з них: заборгованість по тілу кредиту - 126 926,84 дол. США, що в еквіваленті становить 1 267 529,50 грн; заборгованість по відсотках - 92 922,25 дол. США, що в еквіваленті становить 927 949,47 грн; пеня за прострочення сплати кредиту - 12 176,14 дол. США, що в еквіваленті становить 121 594,59 грн, штраф за порушення вимог кредитного договору - 12 750,80 дол. США, що в еквіваленті становить 127 333,31 грн).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року у справі № 2-2640/11 позовну заяву банку про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 1 226 601,10 грн кредитної заборгованості задоволено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/24113721).

Позиція Верховного Суду

Щодо оскарження ухвали Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року 

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача (частина перша статті 284 ЦПК України).

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення (частина перша статті 354 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 369/1534/18 (провадження № 61-47851св18) зазначено, що: «тлумачення статей 284, 287, 288 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який виніс заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. Таким чином, процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, і лише за письмовою заявою відповідача. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) вказано, що:
«згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 була подана 03 квітня 2018 року, то апеляційний суд вірно керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року.
Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України)».

У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 28 травня 2024 року подав заяву про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року у справі № 2-2640/11 (т.1, а.с.91-97);
ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року залишено без задоволення. Суд першої інстанції зазначив: «у матеріалах вищевказаної цивільної справи відсутні будь-які інші відомості про те, що відповідач був ознайомлений зі змістом оскаржуваного судового рішення від 16 липня 2014 року іншою датою, а не 20 травня 2024 року, про що здійснено відповідну відмітку його представником (а. с. 89). Посилання правонаступника позивача на обізнаність відповідача із заочним рішенням в цивільній справі № 161/7185/14-ц в межах здійснення судового провадження в цивільній справі № 161/3654/23 суд до уваги не приймає, оскільки зміст (виклад обставин) зустрічної позовної заяви не містить посилань на нього, а саме по собі зазначення оскаржуваного рішення як додатку до позову не може беззаперечно свідчити про зворотнє» (т.1, а.с.239-240);
19 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про видачу ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року, яку отримав 20 вересня 2024 року (т.1, а.с.249);
10 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року (т.2, а.с.1-7);
ухвалою Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т.2, а.с. 51);
апеляційний суд врахував, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи;
за змістом частини першої статті 354 ЦПК України (у редакції чинній, на момент подання апеляційної скарги) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. У частині четвертій статті 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що відповідач мав право звернутись із апеляційною скаргою на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року до 26 вересня 2024 року, тобто протягом десяти днів з дня постановлений ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення;
оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 була подана 10 жовтня 2024 року, то апеляційний суд обґрунтовано керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року, зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України);
з урахуванням того, що ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення від постановлено 16 вересня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав 10 жовтня 2024 року, то апеляційний суд обґрунтовано вказав, що апеляційна скарга подана з дотриманням строку оскарження, визначеного статтею 354 ЦПК України.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що починаючи з квітня 2023 року ОСОБА_1 було відомо про існування рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2014 року у справі №161/7185/14-ц з таких підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) зазначено, що:
«96. З урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), наводить такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:
передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;
оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення». 

В цій справі об`єктом касаційного перегляду є ухвала Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року.

Щодо оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року 

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (абзац перший частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання[…] Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені (див. постанову Верховного Суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 2-6460/11 (провадження № 61-14479св20) вказано, що: «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ПАТ КБ «Надра» просило звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 березня 2008 року № 24-ЖК, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , у розмірі 244 776,03 дол. США, що в еквіваленті становить 2 444 406,87 грн. В обґрунтування розміру заборгованості банк посилався на те, що ОСОБА_1 свої зобов`язання з погашення кредитної заборгованості належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01 березня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 244 776,03 дол. США, що в еквіваленті становить 2 444 406,87 грн (з них: заборгованість за тілом кредиту - 126 926,84 дол. США, що в еквіваленті становить 1 267 529,50 грн; заборгованість за відсотками - 92 922,25 дол. США, що еквівалентно 927 949,47 грн; пеня за прострочення сплати кредиту - 12 176,14 дол. США, що еквівалентно 121 594,59 грн, штраф за порушення вимог кредитного договору - 12 750,80 дол. США, що в еквіваленті становить 127 333,31 грн);
суди встановили, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року у справі № 2-2640/11 позовну заяву банку про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 1 226 601,10 грн кредитної заборгованості задоволено;
суд першої інстанції вказав, що розмір заборгованості, для погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, складає 244 776,03 дол. США, що в еквіваленті становить 2 444 406,87 грн;
суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, зазначивши розмір кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 24-ЖК від 13 березня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Цикл Фінанс», та ОСОБА_1 , станом на 01 березня 2010 року у розмірі 1 224 478,10 грн;
апеляційний суд міркував так, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року у справі № 2-2640/11 позовну заяву банку про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 кредитної заборгованості задоволено та стягнуто з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно 1 224 781,10 грн кредитної заборгованості. Після ухвалення рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості від 21 червня 2011 року, яким було встановлено розмір боргу, та внаслідок пред`явлення вимоги до боржників змінено строк кредитування, кредитором у даному позові безпідставно нараховано борг до 01 березня 2024 року, тобто у строки, що перевищують змінені банком строки кредитування;
апеляційний суд врахував, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні;
позивач необґрунтовано визначив розмір кредитної заборгованості станом на 01 березня 2014 року, нарахувавши проценти, пеню та штраф після ухвалення заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року у справі № 2-2640/11 (т.1, а.с.12-13).

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що ухвала апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року та постанова апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки, ухвалені без додержання норм процесуального права чи порушенням норм процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року та постанову апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки,- без змін. Тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» залишити без задоволення.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року про відкриття апеляційного провадження та постанову Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у частині визначення розміру заборгованості, для погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков