ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/1844/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
прокурора - Пальонна О.О. (прокурор відділу Офісу Генерального прокурора),
позивача - Таїрівської селищної ради Одеського району Одеської області (далі - Рада, позивач) - не з`явився,
відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» (далі - Товариство, відповідач) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури (далі - Прокуратура, скаржник)

на рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2025 (суддя Желєзна С.П.) та
постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 (судді: Діброва Г.І., Богатир К.В., Поліщук Л.В.)

у справі за позовом керівника Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ради
до Товариства,
про стягнення 13 825 706,26 грн.

ВСТУП
Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для стягнення коштів пайової участі до бюджету Ради.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Ради з позовом до Товариства про стягнення коштів пайової участі у розмірі 8 108 752,00 грн, збитків від інфляції у розмірі 4 842 541,99 грн та 3% річних у розмірі 874 412,27 грн.

1.2. Позов мотивований невиконанням Товариством обов`язку зі сплати грошових коштів у якості пайової участі замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури на користь Ради у зв`язку із будівництвом багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», ділянки №№33, 34-2. 

2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Господарський суд Одеської області рішенням від 29.10.2025 у задоволенні позовних вимог відмовив.

2.2. Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 05.03.2026 залишив без змін рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2025, однак з мотивів, викладених у цій постанові.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 у справі №916/1844/25 скасувати, а позовні вимоги задовольнити повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи касаційної скарги 
4.1. Із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про те, що оскаржувані судові рішення постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - Закон №132-IX), статті 629 ЦК України, та порушенням норм процесуального права, а саме статей 236, 237 ГПК України, без врахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, які викладені у постановах:

- Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 щодо обов`язку саме суду надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначення правової норми, яка підлягає застосуванню для вирішення спору;

- Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 16.09.2021 у справі №909/815/20 щодо дійсності договорів про сплату пайової участі, які укладені до 01.01.2020 та продовження ними своєї дії до моменту їх повного виконання.

5. Позиція інших учасників справи 
5.1. Товариство у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм права. Просить розгляд справи провести без участі відповідача. 

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Виконавчий комітет Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (Виконком) та Товариство (Забудовник) 02.04.2007 уклали договір про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт.Таїрово Овідіопольського району Одеської області (далі - договір).

6.2. Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. договору його предметом є пайова участь Забудовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Ради. Забудовник є замовником будівництва житлового комплексу на земельних ділянках загальною площею 15,7 га, що знаходяться в с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, ділянки №№ 11, 24, 25, 28, 30, 31, 32, 33, 34-2, 38 Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

6.3. У зв`язку з виконанням функцій замовника будівництва комплексу Забудовник приймає на себе зобов`язання відповідно до Закону України «Про планування та забудову територій» приймати пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (далі - пайова участь) в порядку, передбаченому цим договором (пункт 3.2. договору).

6.4. Згідно з пунктом 3.3. договору загальна сума пайової участі у грошовому виразі становить 2% кошторисної (будівельної) вартості будівництва житлових будинків і здійснюється шляхом передачі Виконкому відповідних квартир у кожному зданому в експлуатацію житловому будинку, площа яких дорівнює 2% загальної площі квартир будинку. Перелік відповідних квартир за присвоєною нумерацією, які передаються Виконкому, визначається додатковою угодою.

6.5. Відповідно до пункту 6.2. договору зміни й доповнення до договору можуть вноситися тільки в письмовому вигляді за взаємною домовленістю, які є дійсними й обов`язковими після затвердження рішення Виконкому.

6.6. Договір діє до введення в експлуатацію останнього житлового будинку комплексу. Договір набирає чинності після його підписання уповноваженими представниками сторін та затвердження рішенням Виконкому (пункти 7.1., 7.2. договору).

6.7. Рада та Товариство 07.06.2016 підписали додаткову угоду №1 до договору від 02.04.2007, відповідно до умов якої окремі пункти договору виклали у новій редакції.

6.8. Згідно з пунктом 1.2. договору (в редакції додаткової угоди №1 від 07.06.2016) Забудовник виступає замовником будівництва житлового комплексу на земельних ділянках, що належать на праві приватної власності Товариства, розташованих на території Таїровської селищної ради в с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, ділянки №№ 11, 12, 22, 24, 25, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34-2, 38, Овідіопольського району Одеської області.

6.9. Відповідно до пункту 3.2. договору (в редакції додаткової угоди №1 від 07.06.2016) Замовник зобов`язується взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради та перерахувати до спеціального цільового фонду Таїровської селищної ради на спеціальний рахунок цільового фонду соціального розвитку Таїровської селищної ради, відкритий в Управлінні Державного казначейства України в Одеській області, грошові кошти як пайову участь Замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Таїровської селищної ради у розмірі, що дорівнює 2% (два відсотки) від загальної кошторисної вартості будівництва об`єктів. 

6.10. Розмір (величина) пайової участі замовника будівництва визначається відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виходячи із загальної кошторисної вартості будівництва багатоквартирних житлових будинків згідно з наданими Замовником зведених кошторисних розрахунків вартості будівництва житлових будинків по кожному об`єкту будівництва, після закінчення замовником будівництва та надання документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками (пункт 3.3. договору в редакції додаткової угоди №1 від 07.06.2016). 

6.11. Грошові кошти у розмірі, визначеному пунктом 3.2. цього договору визначаються шляхом складання та підписання сторонами розрахунків величини пайової участі (внеску) Замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населених пунктів по кожному об`єкту містобудування, що побудований Замовником в межах земельних ділянок, визначених пунктом 1.2. договору, та є невід`ємними частинами договору від 02.04.2007 (пункт 3.3.1. договору в редакції додаткової угоди №1 від 07.06.2016).

6.12. До додаткової угоди №1 від 07.06.2016 до договору від 02.04.2007 Рада та Товариство склали та підписали розрахунки №1, №2, №3, №4, №5 величини пайової участі (внеску) замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів. Крім того, позивач та відповідач підписали розрахунки №6-9, якими з урахуванням інших додаткових угод визначили розмір пайової участі Замовника у будівництві об`єктів на земельних ділянках з іншими номерами.

6.13. Згідно з розрахунком №4 величина пайової участі здійснюється на підставі наданих Замовником документів: пункт 10 Акта готовності до експлуатації житлового будинку № 2 (житлового комплексу на земельних ділянках № 11, 24, 25, 28, 30-33, 34-2, 38, на підставі якого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України виданий сертифікат серії IV №165160841673 від 24.03.2016, згідно з яким загальна кошторисна вартість будівництва складає 191 339 500,00 грн; величина пайового внеску Замовника по об`єкту будівництва, зазначеному у пункті 1 додаткової угоди №2 становить 3 826 790,00 грн, які мають бути сплачені в строк до 31.12.2016.

6.14. За участю Товариства та підрядників 02.03.2016 складено та підписано акт готовності об`єкта до експлуатації, відповідно до якого житловий комплекс на земельних ділянках №№ 11, 24, 25, 28, 30, 31, 32, 33, 34-2, 38 в с. Мізікевича, ж/м «Дружний», Овідіопольський район Одеської області, вирішено вважати закінченим будівництвом та готовим до експлуатації. Вказаний житловий комплекс був збудований на земельній ділянці з кадастровим номером 5123755800:02:009:0001.

6.15. Рада та Товариство 21.12.2016 підписали додаткову угоду №2 до договору від 02.04.2007, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди вести зміни до пункту 3 розрахунків №№ 1, 2, 3, 4, а саме: об`єднати фінансові зобов`язання Замовника зі сплати коштів пайової участі за розрахунками №№ 1, 2, 3, 4, укладеними від 07.06.2016 на загальну суму 13 641 094, 00 грн, які Замовник має сплатити сімома окремими частинами у строки з 31.12.2016 до 01.09.2017. Залишок у розмірі 9 641 094,00 грн Замовник зобов`язаний сплатити у строк до 31.12.2017.

6.16. Рада та Товариство 15.05.2018 підписали додаткову угоду №3 до договору від 02.04.2007, відповідно до умов якої сторони змінили розрахунковий рахунок, на який Замовник має сплачувати грошові кошти.

6.17. Рада та Товариство 28.09.2018 підписали додаткову угоду №4 до договору від 02.04.2007, відповідно до умов якої сторони змінили розрахунковий рахунок, на який Замовник має сплачувати грошові кошти.

6.18. Товариство протягом 2013-2019 років в рахунок виконання зобов`язань за договором від 02.04.2007 в частині сплати пайового внеску перерахувало на рахунки, зазначені у додаткових угодах до договору, грошові кошти на загальний розмір 44 035 324,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

6.19. Виконавчий комітет Ради 15.07.2021 прийняв рішення №215 «Про присвоєння адреси об`єкту будівництва - багатоповерховому житловому будинку та дитячому садку за адресою: с. Лиманка, масив № 10, ж/м Дружний, земельна ділянка №22 на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області», згідно з яким багатоповерховому житловому будинку була присвоєна адреса: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, ж/м Дружний, вул. Жемчужна, буд. №1Б; дитячому садку присвоєна адреса: Одеська область. Одеський район, с. Лиманка, ж/м «Дружний», вул. Жемчужна, буд. №1Е.

6.20. Згідно з відомостями з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, сформованими станом на 06.05.2025, багатоквартирний житловий будинок з підземним паркінгом па за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», діл. №№33, 34-2 на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, був введений в експлуатацію згідно з актом готовності об`єктів до експлуатації AC01:7938-9191-6061-2573; Замовником вказаного об`єкта зазначено Товариство; багатоквартирний житловий будинок був збудований на земельних ділянках з кадастровими номерами 5123755800:01:002:0283, 5123755800:01:002:0290. 

6.21 В наявних в матеріалах справи відомостях з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва вказано, що датою початку робіт є 07.08.2018, датою завершення робіт є 01.07.2021; на підставі пункту 13 розділу І Закону №132-IX Замовник звільнений від сплати пайової участі; кошторисна вартість будівництва складає 405 437 600,00 грн.

6.22. Листом від 27.01.2025 Чорноморська окружна прокуратура просила Раду надати інформацію щодо звернення Товариства до Ради із заявою про визначення розміру пайової участі у зв`язку із будівництвом об`єкта за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», діл. №№33, 34-2; про вжиття радою заходів щодо стягнення коштів із Забудовника. Крім того, прокуратура просила надати відповідний розрахунок розміру пайової участі за вказаним об`єктом відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, а також розрахунки 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язань.

6.23. Листом від 21.02.2025 Рада у відповідь на лист Чорноморської окружної прокуратури від 21.01.2025 повідомила, що Рада намагається у досудовому порядку врегулювати спір з Товариством шляхом направлення на адресу Забудовника претензії № 1 щодо сплати коштів пайової участі у розвитку населеного пункту, а також сплати пені, 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 26 219 201,11 грн.

6.24. Рада 20.02.2025 звернулася до Товариства з претензією №1 про сплату відповідачем коштів пайової участі, 3% річних та збитків від інфляції у загальному розмірі 18 093 632,71 грн. 

6.25. Листом від 25.03.2025 Товариство у відповідь на претензію Ради від 20.02.2025 повідомило про відсутність підстав для її задоволення. Відповідач наголосив про відсутність у нього обов`язку сплачувати пайовий внесок, оскільки на час введення у 2021 році об`єкта в експлуатацію обов`язок щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту був відсутній, так як будівельні роботи з будівництва об`єкта були розпочаті у січні 2020 року. Крім того, відповідач звернув увагу на відсутність підстав для застосування при розрахунку розміру величини пайової участі коефіцієнта у розмірі 4% від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

6.26. Листом від 10.04.2025 Чорноморська окружна прокуратура, посилаючись на невиконання Товариством обов`язку зі сплати пайової участі, повідомила Раду про необхідність вжиття реальних заходів з метою захисту інтересів територіальної громади, про що Рада мала повідомити прокуратуру.

6.27. Листом від 24.04.2025 Рада у відповідь на лист Чорноморської окружної прокуратури від 10.04.2025 повідомила про надходження відповіді від Товариства, у якій відповідач зазначив, що на час введення об`єкта будівництва до експлуатації 11.09.2021 обов`язок щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту був відсутній, оскільки будівельні роботи з будівництва об`єкта розпочались у січні 2020 року. До вказаного листа Радою було додано розрахунок, згідно з яким пайова участь Товариства становить 8 108 752,00 грн, розмір 3% становить 874 412,27 грн, розмір збитків від інфляції становить 4 842 541,99 грн.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026 для розгляду справи №916/1844/25 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 30.03.2026 відкрив касаційне провадження у справі №916/1844/25 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог та постанова суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, однак з мотивів, викладених у постанові суду апеляційної інстанції.

8.2. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. Водночас самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника (див. пункт 4.1. цієї постанови), колегія суддів виходить з такого.

8.6. Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Ради з позовом до Товариства про стягнення коштів пайової участі, у зв`язку з невиконанням останнім обов`язку зі сплати грошових коштів у якості пайової участі замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури на користь Ради у зв`язку із будівництвом багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», ділянки №№33, 34-2. Прокурор наголошував, що на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» позивач та відповідач 02.04.2007 уклали договір про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, який є чинним, тому в силу вимог статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору про пайову участь. 

8.7. Натомість, відповідач, заперечуючи щодо позовних вимог, у відзиві на позовну заяву вказував, на виконання вимог чинного законодавства та умов договору від 02.04.2007 на рахунок Ради протягом 2013-2019 років було перераховано грошові кошти на загальну суму 44 081 034,00 грн. На час введення 11.09.2021 об`єкта в експлуатацію стаття 40 була виключена із Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX, а, отже, підстави для сплати внесків були відсутні, оскільки будівельні роботи з будівництва об`єкта розпочались у січні 2020 року. Товариство також зазначало, що наявність укладеного з Радою договору від 02.04.2007 виключає можливість застосування приписів статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин. Крім того, відповідач звертав увагу на необхідність укладення між сторонами розрахунків пайової участі для визначення порядку та строків оплати відповідних внесків. Проте, відсутність укладених між сторонами розрахунків дозволяє стверджувати про відсутність у відповідача обов`язку сплачувати кошти, розмір яких був визначений позивачем в односторонньому порядку.

8.8. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що наявність укладеного Радою та Товариством договору від 02.04.2007 виключає можливість застосування приписів статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин. При цьому, враховуючи наявність у позовній заяві прокурора посилань на норми цивільного законодавства, якими визначеного порядок виконання зобов`язання, а також обов`язковість для сторін діючого договору, господарський суд дійшов висновку, що надання оцінки питанню наявності/відсутності підстав для стягнення з Товариства заборгованості за договором від 02.04.2007 не матиме наслідком перекваліфікування судом підстав заявленого позову або порушення права сторін на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін.

8.8.1. Надаючи оцінку питанню наявності правових підстав для стягнення з Товариства заборгованості за договором від 02.04.2007, суд першої інстанції дійшов висновку, що, оскільки підставою позову є невиконання відповідачем обов`язку зі сплати пайової участі у зв`язку із забудовою земельних ділянок №33, №34-2, які були включені до розрахунку №4, який є невід`ємним додатком до додаткової угоди №1 від 07.06.2016, то недоведеність прокурором обставин включення до умов договору від 02.04.2007 положень про сплату відповідачем пайової участі у зв`язку із забудовою земельних ділянок з кадастровими номерами 5123755800:01:002:0283, 5123755800:01:002:0290, а також відсутність доказів звернення Ради до Товариства з пропозицією підписати та узгодити розрахунок пайової участі, який повинен бути невід`ємною частиною договору від 02.04.2007; неврахування прокурором вимог частини п`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» під час розрахунку величини пайової участі, а також наявність у відповідача законного очікування на звільнення від сплати пайової участі у зв`язку введенням об`єкта в експлуатацію у 2021 році, виключає можливість задоволення позову.

8.9. Приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції зазначив, що наявність між сторонами чинного договору, який визначає предмет, умови, обсяг та порядок оплати послуг, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України. Прокурор, посилаючись на безпідставність набуття коштів, фактично заперечує належне виконання договору, проте, такі доводи повинні оцінюватися саме у площині належного чи неналежного виконання договірного зобов`язання, а не позадоговірних кондикційних правовідносин. Тому, колегія суддів апеляційного господарського суду наголосила, що прокурор взагалі в цьому випадку обрав неправильний спосіб захисту при зверненні до суду. І це є самостійною підставою для відмови прокурору в позові у цій справі.

8.9.1. Як зазначив суд апеляційної інстанції, в цьому випадку суд не може самостійно, застосувавши принцип «jura novit curia», змінити правову конструкцію позову, бо в цьому випадку йде мова не про зміну правової кваліфікації правовідносин сторін, що зобов`язаний, у випадку такої необхідності, зробити суд, а взагалі про можливість розгляду судом справи по суті заявлених позовних вимог, причому при її перегляді в суді апеляційної інстанції, а не на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції.

8.9.2. Колегія суддів відхилила доводи скаржника, як такі, що не знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді цієї справи, оскільки загалом стосуються розгляду спору між сторонами по суті зобов`язальних відносин, опосередкованих договором від 02.04.2007, що в цьому випадку не є можливим в цілому з підстав, які викладені в постанові, та дійшла висновку, що висновок, викладений в рішенні Господарського суду Одеської області від 29.10.2025 про відмову у задоволенні позовних вимог прокурору, є вірним, але з урахуванням мотивів, викладених в постанові суду апеляційної інстанції, з огляду на що підстав для його скасування не вбачається.

8.10. Втім, висновки судів попередніх інстанцій є передчасними з огляду на таке.

8.11. Як убачається зі змісту позовної заяви, предметом позову прокурор визначив стягнення коштів пайової участі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. 

8.11.1. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор визначив правові підстави позову - пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України, статті 530, 610 - 612, 626, 627, 654, 1212, 1214 ЦК України, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», а також на умови договору від 02.04.2007.

8.12. Верховний Суд зазначає, що статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

8.13. Згідно з частиною першою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

8.14. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

8.15. Верховний Суд виходить з того, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. 

8.16. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. 

8.17. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19).

8.18. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

8.19. Верховний Суд зазначає, що фактичні підстави позову суд не має право змінювати з власної ініціативи з огляду на приписи статей 2, 14 ГПК України, які зокрема, регламентують завдання та основні засади господарського судочинства та принцип диспозитивності. Тобто господарський суд має вирішувати спір лише у межах предмету та підстав позову, що самостійно визначаються позивачем у позовній заяві, та не може виходити за межі визначених предмету та підстав позову.

8.20. Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 (на яку також посилається скаржник) такого змісту:

« 6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

6.58. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia».

8.21. Так і до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові 12.10.2021 у справі №910/17324/19, такого змісту:

« 32. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 8.1)].

33. Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 85)]. З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (пункт 7.43) та від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 85)].

34. Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 86)]».

8.22. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

8.23. Верховний Суд також зауважує, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду після здійснення судами самостійного аналізу правовідносин та оцінки релевантності, а також необхідності застосуванні саме висновків, а не правової оцінки тощо. 

8.24. У контексті доводів касаційної скарги Верховний Суд наголошує, що:

- правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (такий правовий висновок означений, зокрема, у пункті 7.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19, у пункті 9.8 постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/6355/20, у пункті 7.19 постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 01.12.2023 у справі №926/3347/22);

- обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків (такий правовий висновок означений, зокрема, у пункті 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19).

8.25. Враховуючи наведене, Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про обрання прокурором неправильного способу захисту при зверненні до суду, що є самостійною підставою для відмови в позові та застосував практику Верховного Суду, яка не є релевантною у цій справі.

8.26. З огляду на характер спірних правовідносин, Верховний Суд зазначає, що правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

8.27. До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту регулювалися приписами статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

8.28. Відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва обкат, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Водночас не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

8.29. Водночас, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - Закон №132-IX), якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.

8.30. Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. 

Установити, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

8.31. Згідно з пунктами 3, 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

8.32. Відповідно до внесених Законом № 132-ІХ змін з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020 (частина перша пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ІХ).

8.33. У постанові від 03.12.2025 у справі №914/768/22 Велика Палата зазначила таке: « 141. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.10.2019 у справі №911/594/18 виснувала, що зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» слідує, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, є обов`язковим на підставі закону.

142. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 23.05.2024 у справі №915/149/23 та від 24.06.2025 у справі №911/1654/24 виснував, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

143. Отже, укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком для забудовника, який виникає у нього в силу закону. Таким чином, забудовник не може не знати про наявність у нього такого обов`язку. З огляду на це відсутність згоди вищого органу управління юридичної особи на укладення такого договору, а також перевищення виконавчим органом юридичної особи повноважень при його укладенні не впливають на необхідність виконання юридичною особою імперативно встановленого законом обов`язку та не припиняє його».

8.34. Отже, як виснувала Велика Палата Верховного Суду у справі №914/768/22 укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком забудовника, який виникав у нього в силу статті 40 Закону №3038-VI (у редакції, яка була чинною станом на момент укладення договору). Таким чином, забудовник не міг не знати про наявність у нього такого обов`язку. 

8.35. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 (на яку також посилається скаржник) виснувала таке: « 24. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом №3038-VI.

25. За статтею 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

26. Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

27. Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону №3038-VI. Відповідно до частини другої статті 40 Закону №3038-VI замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

28. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

29. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

30. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону №3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

31. Зі змісту статті 40 Закону №3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для

створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

32. Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження №12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження №14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження №12-34гс21).

33. За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

34. Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX, якими статтю 40 Закону №3038-VI виключено.

35. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

36. За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

37. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

38. Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

39. Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

40. Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

41. Стаття 40 №3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

42. Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону №3038-VIпісля втрати нею чинності.

43. Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають».

« 44. Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у цій справі, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого».

« 50. Однак з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом.

51. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним».
« 63. Абзацами шостим та сьомим частини дев`ятої статті 40 Закону № 3038-VI визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

64. У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.

65. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

66. При цьому у відповідності із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

67. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

68. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

69. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

70. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

71. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановахвід 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17.

72. Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

73. За таких обставин у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування».

8.36. Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2021 у справі №904/2258/20.

8.37. Верховний Суд також зазначає, що у справі №914/2145/23 предметом спору були вимоги про стягнення 2 392 627,00 грн, з яких 1 398 000,00 грн пайової участі у зв`язку з будівництвом першої черги об`єкта, 994 227,00 грн - другої черги. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем, як замовником будівництва, статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а після 01.01.2020 - вимог пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», невиконанням ним свого обов`язку щодо сплати пайової участі у розвиток інфраструктури міста у зв`язку з будівництвом житлового комплексу (першої та другої черги), в період з 2019 року до 2021 року, тому кошти у заявленій сумі є безпідставно збереженими та підлягають стягненню на підставі статті 1212 ЦК України.

8.37.1. У постанові Верховного Суду від 15.08.2024 у справі №914/2145/23, Суд скасовуючи постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.05.2024 та рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2024 в частині вирішення позовних вимог про стягнення 1 398 400,00 грн, а решті рішення суду першої інстанції залишивши в силі, зазначив, зокрема, що: «суд першої інстанції правильно виснував про наявність підстав для стягнення з відповідача заявлених безпідставно збережених коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України, позаяк матеріали справи підтверджують наявність у відповідача обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом першої та другої черги об`єкта на підставі абз. 2 п. 2 р. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ, який виконаний відповідачем не був.

При цьому Верховний Суд виходить з того, що наведені висновки щодо застосування абз. 2 п. 2 р. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ у спірних правовідносинах відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та / або після 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво, але до введення об`єкта в експлуатацію такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо уникаючи сплати пайової участі». 

8.38. Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 (на яку посилається скаржник) зазначив таке: «Вирішуючи зазначені правові питання, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду здійснив аналіз правового регулювання вказаних правовідносин та дійшов таких висновків.

Нормами статті 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

При цьому, частиною дев`ятою статті 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідно до Закону №132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, абзацом першим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що законодавцем під час внесення змін до Закону №3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) було чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме:

- договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними;

- якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX. Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.

Отже, розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у законі не можуть по-новому визначатись нормами абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020 договором про пайову участь, який згідно абзацу першого вказаного пункту Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX є дійсним та продовжує свою дію до моменту його повного виконання.

Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Таким чином, касаційний суд вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що передбачений у абзаці другому пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX обов`язок замовників будівництва протягом 2020 року перерахувати пайову участь до відповідних місцевих бюджетів стосується лише тих випадків, коли із цими замовниками були укладені відповідні договори про сплату пайової участі до 1 січня 2020 року.

Так, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

2) пайова участь не сплачується у разі будівництва:
об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;

об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);

об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Зі змісту наведених норм вбачається, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тож у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Відтак колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Такі висновки Верховного Суду у цій справі відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону №3038-VI) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 з метою уникнення сплати пайової участі.

Наведене свідчить про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що з 01.01.2020 та станом на момент розгляду цієї справи судом відсутні положення закону, які б зобов`язували відповідача сплачувати заявлену прокурором суму пайової участі.

Таким чином, касаційний суд зауважує, що випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України».

8.39. Такий же правовий висновок міститься і у постановах Верховного Суду від 20.02.2025 у справі №918/618/24, від 17.04.2025 у справі №911/65/24.

8.40. Верховний Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

8.40.1. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

8.41. Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

8.42. Ураховуючи вищенаведене, Верховний Суд виходить з того, у вирішенні цього спору, з огляду на предмет і підстави позову, а також обставини, які входять до предмета доказування у вирішенні такого спору, судам, насамперед у цій конкретній справі, необхідно було з`ясувати:
- чи чинний договір від 02.04.2007 про пайову участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, в тому числі, ураховуючи пункти 7.1.,7.2. цього договору;
- які об`єкти збудовані і скільки, початок їх будівництва, готовність їх до експлуатації та введення в експлуатацію на земельних ділянках у цій справі;
- які кадастрові номери земельних ділянок, на яких збудований багатоквартирний житловий будинок з підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», ділянки №№33, 34-2 та який їх розмір;
- яким чином у 2013-2019 роках Товариством здійснюватися проплати в рахунок виконання зобов`язань за договором від 02.04.2007;
- чи виконаний Товариством повністю або частково обов`язок з оплати пайового внеску у зв`язку із будівництвом багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», ділянки №№33, 34-2, у визначений договором термін; 
- з якого часу зобов`язання з оплати Товариством пайового внеску у зв`язку із будівництвом багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: с. Лиманка, масив №10, ж/м «Дружний», ділянки №№33, 34-2, вважається простроченим та які правові наслідки невиконання або неналежного виконання зобов`язання (якщо останнє має місце) відповідачем. 

8.43. З огляду на нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що встановлення вказаних обставин є визначальним для правильного вирішення спору у цій справі.

8.44. Проте наведені обставини судами попередніх інстанцій не досліджені.
8.45. Верховний Суд вважає необхідним також зазначити, що право на здійснення оплати коштів протягом певного періоду часу не є тотожним обов`язку з виконання зобов`язання, який настав (виник). При цьому приписи пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не передбачають анулювання обов`язку (звільнення від обов`язку) з оплати пайового внеску, який настав (виник) до 01.01.2020 на підставі укладеного правочину, і з виникненням якого пов`язується подальше прострочення виконання зобов`язання та його наслідки (див. постанову Верховного Суду від 16.09.2021 у справі №909/815/20, на яку посилається скаржник).

8.46. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.47. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.48. Беручи до уваги, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними, вагомими і ключовими у цій справі у вирішенні цього спору за доводами учасників справи та для застосування норм матеріального права, на які покликаються сторони, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.49. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені Товариством у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.50. Інші доводи касаційної скарги, з огляду на означене вище, не впливають на висновок Верховного Суду щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій вказаних вище норм права, та передачі справи на новий розгляд.

8.51. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.52. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваної постанови за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з огляду на мотиви та міркування, які викладені у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.3. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.4. Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.5. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати
10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує рішення судів попередніх інстанцій та передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 у справі №916/1844/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 у справі №916/1844/25 скасувати.

3. Справу №916/1844/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова 

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов