Справа № 357/4117/26
Провадження № 2/357/4488/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

22 червня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Орєхова О. І. ,
за участі секретаря – Кича М. В.,
представника позивача – Пилипчук С.В.,
представника відповідача – Колесник Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду № 2 в м. БілаЦерквацивільну справу за позовною заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2026 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг Партнерс» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи тим, що 07.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено Договір № 773281, відповідно до умов якого, відповідачу надано грошові кошти у розмірі 6 600 грн на умовах визначених кредитним договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначений Договором. Строк кредиту 360 днів. Товариство виконало свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору. Однак, відповідач не виконав належним чином умов кредитного договору. Даний кредитний договір укладений в електронній формі. Станом на дату подання даного позову, заборгованість становить в сумі 23 733,60 грн, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту – 6 600 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги – 3 564 грн; заборгованість за пенею та/або штрафами – 13 569,60 гривень. 23.04.2020 було укладено договір № 23042020 відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором № 773281. 23.05.2024 було укладено договір № 23/05/24 відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» відступило на користь ТОВ «ФакторингПартнерс» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором № 773281. Таким чином, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 773281. Просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором № 773281 від 07.04.2019 у розмірі 23 733,60 грн, понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 662,40 грн та понесені витрати на правничу допомогу в сумі 13 000 грн ( а. с. 1-10 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2026, головуючим суддею визначено Орєхова О.І.( а. с. 12-13 ) та матеріали передані для розгляду.
Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ).
На виконання ч. 8 ст. 187 ЦПК України, суддею 17.03.2026 отримано відповідь № 2468518 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, де ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.02.2024 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 19 ).
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України ).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.
Ухвалою судді від 24 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання у справі на 11 травня 2026 року ( а. с. 20-21 ).
Відповідно до вищевказаної ухвали, вирішено про можливість розгляду справи ( формування та зберігання ) судової справи в змішаній ( паперовій та електронній ) формі.
01.05.2026 судом отримано відзив на позовну заяву, зареєстрований за вх. № 27987 ( а. с. 23-28 ), в якому сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки з наданих стороною позивача документах містяться розбіжності щодо сум за тілом кредиту, відсотками та штрафними санкціями. До того ж, стороною відповідача зазначалося про те, що проценти нараховані поза межами строку кредитування, оскільки кредит був наданий строком на 30 днів, в позові чомусь зазначено строк кредиту 360 днів. Зазначалося про те, що не було пролонгації, а тому нарахування процентів з боку кредитора поза межами строку кредитування є безпідставно. Зазначалося про те, що відповідачем в погашення заборгованості всього сплачено на суму 24 591,60 гривень. крім того, зазначалося про те, що штрафні санкції у розмірі 13 569,60 грн є необґрунтованими, оскільки в поданому розрахунку становлять лише 3 300 гривень. До того ж, просили врахувати п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.
Ухвалою суду від 11.05.2026 задоволена заява представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 92-93 ).
11.05.2026 отримано від позивача відповідь на відзив, зареєстровано за вх. № 29888 ( а. с. 94-102 ).
За заявою представника відповідача ( а. с. 107 ), розгляд справи було відкладено на 16.06.2026 ( а. с. 108 ).
19.05.2026 судом отримано від представника відповідача додаткові пояснення у справі, зареєстровані за вх. № 32018 ( а. с. 116-124 ).
04.06.2026 судом отримано від сторони позивача письмові пояснення, зареєстровані за вх. № 35943 ( а. с. 127-129 ).
В судовому засіданні 16.06.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, в частині стягнення витрат на правничу допомогу, просила зменшити до 1000 гривень.
В судовому засіданні 16.06.2026 заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 22 червня 2026 року о 17 год. 00 хв. ).
Так, з урахуванням наданих пояснень учасниками справи під час розгляду справи, після дослідження матеріалів справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.
Так, матеріали справи містять Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджено Наказом № 34-ОД від 15.03.2019 ( а. с. 42-46 ).
Встановлено, що 07.04.2019 міжТовариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено Договір № 773281 про надання споживчого кредиту, який підписано електроннимпідписом ( а. с. 39-40 ).
Відповідно до умов вказаного договору ( п.п. 1.1., 1.2. п. 1 Договору ), Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в загальній сумі 6 600 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат Клієнта, а Клієнт зобов`язується повернути Позику та сплатити проценти за користування Позикою. Позика надається строком на 30 днів. Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором.
Згідно п.п. 1.3., 1.3.1., 1.3.2., 1.3.3. п. 1 Договору, Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування Позикою: знижена процентна ставка становить 1,71% від суми Позики за кожен день користування Позикою ( 624,15% річних ) у межах строку надання Позики, зазначеного в пункті 1.2 цього Договору; стандартна процентна ставка становить 1,80% від суми Позики за кожний день користування Позикою ( 657,00% річних). Стандартна процентна ставка застосовується згідно з пунктами 1.7, 3.4, 3.6.2. цього Договору.
Загальна вартість Позики за зниженою ставкою складає 151,30% від суми Позики ( у процентному виразі ) або 9 985,80 грн ( у грошовому виразі ) та включає в себе проценти ( відсотки ) за користування Позикою – 51,305 від суми Позики ( у процентному виразі ) або 3 385,80 грн ( у грошовому виразі ) ( п.п. 1.4. п. 1 цього Договору ).
Позика надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, наданий Клієнтом ( п.п. 1.5. п. 1 Договору ).
Згідно з п.п. 1.6. п. 1 Договору, у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі та у встановлений строк, Клієнт має право ініціювати продовження строку користування Позикою та зміну дати погашення Позики шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та не сплачених на дату платежу процентів. Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та не сплачених процентів, заява Клієнта про продовження строку користування Позикою вважається поданою.
Відповідно до п.п. 1.7. п. 1 Договору передбачено, що після вчинення Клієнтом дій згідно з пунктом 1.6. цього Договору, та у разі, якщо залишок суми позики складає не менше ніж 400,00 грн, Товариство має право, але не обов`язок, продовжити строк користування Позикою. Новий строк користування Позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення Клієнтом дій згідно з пунктом 1.6. цього Договору та дорівнює 30 днів. Нова дата повернення Позики відображається у Особистому кабінеті Клієнта. Протягом нового строку користування позикою проценти ( відсотки ) нараховуються за стандартною процентною ставкою.
Товариство має право вимагати від Клієнта повернення Позики, сплати процентів за користування Позикою та виконання усіх інших зобов`язань, встановлених Договором ( п.п. 2.1. п. 2 Договору ).
Сторони домовилися, що повернення Позики та сплата процентів за користування Позикою здійснюватимуться згідно Графіка платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору ( п.п. 3.1. п. 3 Договору ).
У разі недотримання умов застосування зниженої процентної ставки, нарахування процентів здійснюється на умовах пункту 3.2., але за стандартною процентною ставкою ( п.п. 3.4. Договору ).
Відповідно до п.п. 3.5. п. 3 Договору, отримані грошові кошти від Клієнта Товариство направляє на погашення заборгованості за Договором у наступній черговості: у першу чергу – прострочена до повернення сума Позики та прострочені проценти за користування Позикою; у другу чергу – сума Позики та проценти за користування Позикою; у третю чергу – неустойка та інші платежі відповідно до Договору. 
Згідно з п.п. 3.6.2. п. 3 цього Договору, з 4 дня прострочення заборгованості Товариство визнає заборгованість за Позикою проблемною, розпочинає роботу по стягненню заборгованості та відновлює щоденне нарахування процентів за користування Позикою за стандартною процентною ставкою, яке здійснюється не більше ніж до 90 дня прострочення.

Клієнт розуміє та надає згоду Товариству, що використання стандартної процентної ставки відповідно до пунктів 1.7., 3.4., 3.6.2. Договору є наперед обумовленим та не є односторонньою зміною умов Договору ( п.п. 3.7. п. 3 Договору ).
Згідно із п.п. 4.4. п. 4 Договору, у випадку прострочення повернення суми позики, Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству штраф в розмірі 79,20 грн за кожен день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення виконання зобов`язань за Договором.
Штрафи за Договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки ( штрафів та пені ), нарахованої за порушення Клієнтом зобов`язань за цим Договором, не може перевищувати 50% суми, одержаної Клієнтом за цим Договором, і становить: 3 300 грн ( п.п. 4.5. п. 4 Договору ).
Додано Графік платежів до договору про надання коштів у позику, на умовах споживчого кредиту, що є Додатком № 1 до Договору № 773281 від 07.04.2019, який підписаний клієнтом електронним підписом ( а. с. 40 на звороті ).
В зазначеному графіку погоджено між Товариством та Клієнтом: дата повернення позики та сплати нарахованих процентів – 07.05.2019; сума позики – 6 600 грн; сума нарахованих процентів – 3 385,80 грн; разом до сплати – 9 985,80 гривень.
Додано Паспорт споживчого кредиту ( а. с. 41-42 ), який підписаний з боку відповідача електронним підписом. 
З даної Довідки про ідентифікацію вбачається, що даною довідкою підтверджено, що клієнт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з яким укладено договір про надання споживчого кредиту № 773281 від 07.04.2019, ідентифікований ТОВ «Авентус Україна» ( підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора ): Одноразовий ідентифікатор – 470540; дата відправки ідентифікатора позичальнику – 07.04.2019 о 16:55:01; номер телефону, на яку було відправлено ідентифікатор – НОМЕР_2 ( а. с. 46 на звороті ).
Отже, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника, що підтверджується листом ТОВ «ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 09.02.2026, між яким та ТОВ «Авентус Україна» було укладено Угоду на переказ коштів № ВП-200417-1 від 20.04.2017, про успішне перерахування 07.04.2019 коштів в сумі 6 600 грн на платіжну картку клієнта НОМЕР_3 ( а. с. 47 ).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України та передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягни згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправления (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно ст. 642 ЦК України – відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Перша судова палата Касаційного цивільного суду у своїй правовій позиції у Постанові № 61-20799св19 по справі № 561/77/19 від 16.12.2020 щодо належності та законності підписання кредитних договорів за допомогою одноразового ідентифікатора зазначає: «Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа....»
Сторони узгодили розміри кредиту, грошову одиницю, в якій надано кошти, строки та умови користування ними, у договорі передбачено умови та строки нарахування відсотків, що свідчить про ознайомлення позичальника зі всіма істотними умовами договору та про наявність волі відповідача для укладення договору надання грошових коштів у позику в електронній формі, на погоджених умовах, шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір між відповідачем та кредитором не було б укладено.
Наведене узгоджується з правовим висновком, сформованим у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року № 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року № 404/502/18.
Отже, судом встановлено факт укладання відповідачем вищевказаного Договору про споживчий кредит в електронній формі та підписанням Договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Аналогічна правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду. Так у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.
Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір на підставі яких позивачем заявлено про стягнення заборгованості було укладено в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача.
Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вищевказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані відповідача, РНОКПП, номер телефону, електронна пошта, тощо), були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, нею до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталась, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору.
Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Отже, підписання Договору про надання споживчого кредиту № 773281від 07.04.2019, свідчить про те, що відповідачу всі умови даного договору цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї. 
Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами. 
Оскільки відповідач підтвердила свою згоду та погодилась з усіма умовами вищевказаного договору, підписавши його, а тому зазначені умови були прочитані, з якими погодилися сторони.
Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
23.04.2020 було укладено договір № 23042020 відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором № 773281 ( а. с. 60, 61-63 ).
23.05.2024 було укладено договір № 23/05/24 відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором № 773281 ( а. с. 63 на звороті – 65, 70-72 ).
На підставі вищевказаного Договору, ТОВ «Факторинг Партнерс» сплатило кошти за відступлення права вимоги, про що свідчить наявна платіжна інструкція ( а. с. 69 ).
Таким чином, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 773281.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні, саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Аналогічної правової позиції дотримується і КЦС ВС в постанові від 06 лютого 2018 року у справі No 278/1679/13-ц.
В зазначеній постанові ВС зауважив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається ОСОБА_3, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.
Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.
Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 756/668/15-ц (провадження № 61-153св18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
Позивач, як новий кредитор звертаючись до суду з даним позовом вказував в ньому, що станом на дату подання даного позову, заборгованість відповідача становить в сумі 23 733,60 грн, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту – 6 600 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги – 3 564 грн; заборгованість за пенею в сумі 13 569,60 гривень.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку, щодо переказу (надання) кредитних коштів.
Суд виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №752/17604/15-ц (провадження №61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 675-VIII, розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа №372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як зазначено вище, видача кредитних коштів первісним кредитором відповідачу підтверджується листомТОВ «ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 02.02.2026, між яким та ТОВ «Авентус Україна» було укладено Угоду на переказ коштів № ВП-200417-1 від 20.04.2017, про успішне перерахування 07.04.2019 коштів в сумі 6 600 грн на платіжну картку клієнта НОМЕР_3 .
Окрім цього, під час розгляду справи стороною відповідача ( представником ) не спростовано зазначеному, а навпаки підтверджено, що дійсно відповідач уклала договір № 773281 та дійсно отримала кошти в розмірі 6 600 гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, як встановлено в судовому засіданні під час розгляду справи, з боку позивача ( нового кредитора ) після відступлення права вимоги не нараховувалися будь-які нарахування.
Відповідно до Витягу з реєстру заборгованості № 1 до Договору факторингу № 23/05/24 від 23.05.2024, укладеного між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Факторинг Партнерс», боржником є ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , номер кредиту 773281, сума заборгованості за основною сумою боргу – 6 600 грн, сума заборгованості за відсотками – 3 564 грн, сума заборгованості по пені – 13 569,60 грн, сума заборгованості разом – 23 733,60 грн ( а. с. 73 ).
В свою чергу під час розгляду справи, представник позивача наголошував на тому, що в документах є певна невідповідність, загальна сума боргу відповідача становить 23 733,60 грн, яка складається з: 6 600 грн – заборгованість за тілом кредиту; 13 833,60 грн – заборгованість за нарахованими процентами; 3 300 грн – заборгованість за штрафом.
Крім того, додано картку обліку Договору ( розрахунок заборгованості ) ( а. с. 50 на звороті - 58 ), яка складена ТОВ «Авентус Україна».
Так, в картці обліку Договору ( розрахунок заборгованості ), здійснений первісним кредитором вбачається, що нарахування відсотків з дати видачі кредиту – 07.04.2019 нараховувалися за стандартною процентною ставкою в сумі 118,80 грн за кожен день користування позикою.
Водночас суд звертає увагу, що на період наданої позики ( 30 днів ), у відповідності до п.п. 1.3., 1.3.1, 1.3.2., 1.3.3. п. 1 Договору, сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування Позикою: знижена процентна ставка становить 1,71% від суми Позики за кожен день користування Позикою ( 624,15% річних ) у межах строку надання Позики, зазначеного в пункті 1.2 цього Договору; стандартна процентна ставка становить 1,80% від суми Позики за кожний день користування Позикою ( 657,00% річних). Стандартна процентна ставка застосовується згідно з пунктами 1.7, 3.4, 3.6.2. цього Договору.
Тобто, на строк наданої позики, кредитор повинен був застосовувати знижену процентну ставку 1,71% від суми позики за кожен день користування, а у разі невиконання обов`язків по поверненню кредиту у встановлений строк, при продовженні, застосовується стандартна процентна ставка, що становить 1,80 % від суми позики за кожен день користування позикою з 4 дня прострочення заборгованості, але не більше ніж до 90 днів прострочення ( п. п. 3.6.2. п. 3 Договору ).
Тому, за період з 07.04.2019 ( дата видачі кредиту ) по 07.05.2019 ( дата повернення ) повинна застосовуватися знижена процентна ставка 1,71% від суми позики за кожен день користування, розмір якої узгоджений між сторонами в сумі 3 385 грн, що підтверджується Графіком платежів, що є Додатком № 1 до договору № 773281 від 07.04.2019, який підписаний з боку Товариства та Клієнта.
З урахуванням узгоджених між Товариством та Клієнтом умов договору при його підписанні, з 4 дня прострочення заборгованості кредитор мав права нараховувати проценти за стандартною ставкою, але не більше ніж до 90 днів прострочення.
З картки обліку Договору ( розрахунок заборгованості) вбачається, що з 4 дня прострочення, з 11.05.2019 кредитор почав нараховувати проценти за стандартною ставкою в розмірі 118,80 грн за кожен день користування до 05.03.2020 ( а. с. 50 на звороті -57 ), тобто, нарахування процентів за стандартною ставкою здійснені більш ніж 90 днів, що перед бачено умовами договору.
Тому, з урахуванням умов договору ( п. п. 3.6.2. п. 3 Договору ), кредитор мав продовжувати нараховувати проценти після спливу строку на який було надано кредит у разі його не виконання щодо повернення з 11.05.2019 (починаючи з 4-го дня прострочення ) до 08.08.2019 ( не більше 90 днів ).
З картки обліку Договору ( розрахунок заборгованості) вбачається, що в період ( 90 днів ), в даний період кредитор мав право нараховувати проценти за стандартною ставкою, кредитор не нараховував проценти 14.06.2019, 15.06.2019 та 16.06.2019.
З цього приводу суд зазначає, що кредитор на власний розсуд розпоряджається наданими йому правами.
Отже, з урахуванням вищезазначених умов договору, кредитор мав нараховувати та стягнути з відповідача проценти за стандартною ставкою за кожен день користування, але не більше ніж 90 днів, де така сума складає 10 692 грн ( 118,80 грн – сума процентів за день х 90 днів ), але кредитором не нараховувалися проценти в зазначений строк 14.06.2019, 15.06.2019 та 16.06.2019, тому, проценти за прострочення до стягнення підлягають саме в розмірі 10 335,60 грн ( 118,80 грн – сума процентів за день х 87 днів), за мінусом трьох днів, в які кредитором не нараховувалися проценти, три днів входили в передбачені умовами договору 90 днів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 (справа № 444/9519/12) та від 31.10.2018 (справа № 202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Тому, нарахування кредитором процентів після визначеного сторонами строку, є безпідставними.
Отже, відповідач з урахуванням наведеного мала сплатити ( повернути ) кредитору тіло кредиту в сумі 6 600 грн, проценти в загальному розмірі 13 721,40 грн ( 3 385,80 грн – проценти нараховані в межах надано строку – 30 днів + 10 335,60 грн – проценти нараховані за прострочення – 90 днів ), разом 20 321,40 гривень.
Крім того, згідно із п.п. 4.4. п. 4 Договору, у випадку прострочення повернення суми позики, Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству штраф в розмірі 79,20 грн за кожен день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення виконання зобов`язань за Договором.
Штрафи за Договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки ( штрафів та пені ), нарахованої за порушення Клієнтом зобов`язань за цим Договором, не може перевищувати 50% суми, одержаної Клієнтом за цим Договором, і становить: 3 300 грн ( п.п. 4.5. п. 4 Договору ).
Як встановлено судом під час розгляду справи, що не було спростовано, а навпаки підтверджено сторонами, що перший платіж у розмірі 4 347 грн відповідач здійснила 14.05.2019 на 38 день, тобто з порушенням ( простроченням ) повернення суми позики, а тому, починаючи з 4 дня прострочення виконання зобов`язань за Договором, кредитор мав нараховувати штраф в розмірі 79,20 грн за кожен день прострочення з 11.05.2019 ( 07.05.2019 – дата повернення, перша сплата 14.05.2019 ).
Встановлено, що в подальшому, відповідач частково сплачувала кошти на погашення кредиту: 18.06.2019 – 3 801,60 грн; 11.07.2019 – 2 773,40 грн; 10.08.2019 – 3 564 грн; 09.09.2019 – 3 564 грн; 08.10.2019 – 3 445,20 грн; 06.11.2019 – 3 445,20 грн, загалом відповідачем сплачено в погашення кредиту 24 591,60 грн, що не спростовано з боку позивача та відповідно вказані суми відображені у Картці обліку Договору ( розрахунок заборгованості ).
Отже, починаючи з 11.05.2019 (з 4 дня прострочення ) по 08.10.2019 ( оплата ), де відповідач погасила тіло та нараховані відсотки, які маласплатити остання враховуючи умови вищевказаного договору ( загальна сума 20 321,40 грн ), штраф за прострочення повернення суми позики складає в розмірі 11 959,20 грн ( 79,20 х 151 днів прострочення ).
Оскільки відповідачем булопрострочення повернення суми позики, позивач в судовому засіданні з урахуванням п.п. 4.5. п. 4 Договору, просив стягнути з відповідача 3 300 грн штрафу.
Посилання представника відповідача не те, що не підлягає стягненню штраф з урахуванням п. 18Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, не заслуговують на увагу, оскільки такий штраф був нарахований до 24 лютого 2022 року.
З урахуванням вищенаведеного та встановленого, суд приходить до висновку, що за порушення умов договору, остання повинна була сплатити ( повернути ) кредитору тіло кредиту всумі 6 600 грн, проценти в загальному розмірі 13 721,40 грн ( 3 385,80 грн – проценти нараховані в межах надано строку – 30 днів + 10 335,60 грн – проценти нараховані за прострочення – 90 днів ), а також штраф за прострочення повернення суми позики з урахуванням п.п. 4.5. п. 4 Договору в сумі 3 300 грн, загалом 23 621,40 гривень.

В свою чергу, як встановлено в судовому засіданні, підтверджено матеріалами справи та не спростовано з боку учасників справи, відповідач в погашення кредиту сплатила на загальну суму 24 591,60 гривень.
Оскільки відповідач повністю погасила заборгованість за договором № 773281 від 07.04.2019, тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором в загальному розмірі 23 733,60 грн є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є такими, що не підлягають задоволенню з урахуванням вищенаведеного.
Окрім цього, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 13 000 гривень.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати – це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Судовий збір – збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають стягненню з відповідача і понесені витрати на правову допомогу та сплачений при зверненні до суду судовий збір.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 16, 203, 526, 530, 599, 610, 625, 626, 627, 628, 629, 632, 638, 903, 1048, 1049, 1054, 1077 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 19, 27, 76, 77, 79, 80, 81,89, 133,141,187, 244, 263-265,273, 274, 353-355 ЦПК України,Законом України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд,

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. ГедройцяЄжи, буд. 6, офіс 521, ЄДРПОУ: 42640371 );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 22 червня 2026 року з урахуванням ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України. 

Суддя 	О. І. Орєхов