Справа № 342/1028/24 
Провадження № 22-ц/4808/728/26
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
секретар  Панасюк В. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2026 року у складі судді Андріюк І. Г., ухвалене у м. Городенка Івано-Франківської області, повний текст якого складено 16 лютого 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Ласощі» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Ласощі» з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що до 20 листопада 2023 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем на посаді фінансового директора ТОВ «Ласощі». Наказом директора №43-К/тр від 20 листопада 2023 року вона була звільнена з 20 листопада 2023 року на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із прогулом без поважних причин.
Вказувала, що з 27 жовтня по 17 листопада 2023 року вона перебувала на лікарняному, після виходу з якого 20 листопада 2023 року вона прибула на роботу та написала заяву на відпустку, однак її не впустили на територію підприємства через звільнення. Заяву про надання відпустки направила поштою того ж дня. Зазначала, що фактично була позбавлена виконувати свої посадові обов`язки належним чином, що виключає підстави для звільнення у зв`язку з прогулом. Більш того, вказувала, що директором ТОВ «Ласощі» є громадянка ОСОБА_2 , яка не знає української мови і фізично не могла підписати наказ про її звільнення, завіряти копії документів, оскільки знаходиться в Польщі, а всі дії вчиняються особами, які вчинили рейдерське захоплення товариства.
Також позивачка вважала, що передбаченим трудовим законодавством строк звернення до суду підлягає поновленню, оскільки вперше із позовом вона звернулась вчасно, однак позовна заява була їй повернута ухвалою Городенківського районного суду від 27 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2024 року, що не позбавляє її права повторно звернутися до суду.
Посилаючись на те, що у відповідача були відсутні підстави для її звільнення, ОСОБА_1 просила поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Ласощі» від 20 листопада 2023 року № 43-К/тр про її звільнення з посади фінансового директора у ТОВ «Ласощі», поновити її на посаді директора фінансового в ТОВ «Ласощі» з 20 листопада 2023 року, стягнути з ТОВ «Ласощі» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 листопада 2023 року по день поновлення на роботі. Також просила судові витрати покласти на відповідача. 
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2026 року і задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Ласощі» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення,поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
У апеляційній скарзі на дане рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставини справи, неправильну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Позивачка вказує, що судом першої інстанції не враховано того, що посадовою інструкцією позивачки не було визначено конкретного місця роботи та обов`язку постійно перебувати на території підприємства. Крім того, брат позивачки – ОСОБА_3 , який був власником ТОВ «Ласощі», міг тривалий час не перебувати на території України, у зв`язку з чим контроль за роботою підприємств здійснювався шляхом аналізу показників діяльності підприємства, а не шляхом постійної фізичної присутності працівників на території підприємства. Більш того, зауважує, що частина роботи, пов`язаної з організацією постачання продукції, реалізацією продукції, сертифікацією товарів, оформленням митних декларацій, отриманням санітарних паспортів, організацією логістики, фактично виконувалася безпосередньо позивачкою.
Скаржниця зазначає, що судом першої інстанції не було перевірено чи мала ОСОБА_4 законні повноваження директора, чи мала вона можливість підписувати відповідні документи, зокрема наказ про звільнення, акти встановлення факту відсутності працівника на роботі, чи перебувала вона на території України у момент їх складання. При цьому зауважує, що у період 03, 04, 13, 14, 16 жовтня 2023 року вона не перебувала на території України і матеріали справи не містять жодних доказів використання факсиміле, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису.
Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що у судові засідання викликалися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як свідки, однак вони жодного разу не з`явилися у судові засідання протягом всього часу розгляду справи.
Судом було залишено поза належною оцінкою та обставина, що на момент звільнення позивачки ОСОБА_4 фактично не мала законних повноважень керівника ТОВ «Ласощі», оскільки рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/56/24, яке залишено без змін постановами апеляційного та касаційного судів, визнано недійсним наказ від 27 вересня 2023 року №26-К/тр та поновлено ОСОБА_6 на посаді директора ТОВ «Ласощі». Таким чином, у справі №909/56/24 встановлено, що припинення повноважень директора ОСОБА_6 відбулося з порушенням вимог законодавства, а отже рішення про призначення директором ОСОБА_7 є похідним від незаконного рішення. 
На думку скаржниці, посилання суду на відсутність даних кримінального провадження не мають правового значення для вирішення даного трудового спору, оскільки на момент розгляду справи кримінальне провадження було закрито, їй не вручалося повідомлення про підозру, обвинувальний акт до суду не направлявся. Крім того, інвентаризація, на підставі якої відповідачем було подано заяву про злочин, була проведена після звільнення позивачки, при цьому позивачка до її проведення не залучалася, що ставить під сумнів об`єктивність встановлених результатів.
Не відповідає фактичним обставинам справи й посилання суду першої інстанції на результат розгляду іншої справи № 342/1602/23 за її позовом до ТОВ «Ласощі Юкрейн», зокрема на акти звірки товарів та наданих послуг на АЗС за період з 01 по 31 жовтня 2023 року, акти звірки за період з 01 по 30 листопада 2023 року, відомості надходження та розподілу палива за жовтень-листопад 2023 року, відомості списання паливо-мастильних матеріалів за жовтень 2023 року, подорожні листи за жовтень 2023 року, розрахунок списання паливо-мастильних матеріалів за жовтень-листопад 2023 року, журнал щозмінного передрейсового та післярейсового медичного огляду водіїв, які не підтверджують відрядження позивачки, не можуть свідчити про поважність причин її відсутності на робочому місці. Зазначені документи взагалі не досліджувалися у справі № 342/1602/23, а тому висновки суду про їх аналогічність є безпідставними. Крім того, зміст вказаних документів прямо суперечить доказам, поданим самим відповідачем, які стали підставою для видання наказу про звільнення, а також містять взаємні суперечності, які суд першої інстанції належним чином не дослідив та не оцінив.
Позивачка ОСОБА_1 вказує, що єдиними доказами, на які послався суд як на підтвердження її відсутності на роботі, є внутрішні акти підприємства та службові записки працівників відповідача, які не є належними доказами.
Також скаржниця вважає, що відповідачем порушено процедуру притягнення її до дисциплінарної відповідальності, оскільки відповідач не надав суду жодного належного доказу того, що від неї витребовувалися письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці у зазначені дні. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що роботодавцем проводилося будь-яке службове розслідування або перевірка причин відсутності працівника.
Позивачка звертає увагу апеляційного суду на те, що нею не було пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду, оскільки вперше вона подала позов грудні 2023 року, однак ухвалою Городенківського районного суду від 27 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 липня 2024 року її позов було залишено без розгляду. Після цього 02 серпня 2024 року нею повторно подано дану позовну заяву. При цьому, ані при відкритті провадження у справі, ані під час розгляду справи, ані під час дослідження доказів суд першої інстанції не ставив питання щодо пропуску/поновлення строку.
Відповідач ТОВ «Ласощі» правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Устінського А. В., який просив апеляційну скаргу задовольнити, пояснення представника ТОВ «Ласощі» адвоката Венгринюка Ю. В., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково та змінити оскаржуване рішення, виключивши з його мотивувальної частини посилання на пропуск позивачкою строку звернення до суду з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції одночасно виходив з відсутності підстав для визнання її звільнення незаконним та пропуску строку звернення до суду.
Проте з такими висновками повністю погодитися не можна з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Ласощі» на посаді фінансового директора.
Наказом № 27-К/тр від 20 листопада 2023 року ОСОБА_1 з 20 листопада 2023 року звільнено у зв`язку із прогулом без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України.
Наказ підписано Патрисією Косовець. Підставами видання наказу є акти про відсутність позивачки на робочому місці та про відмову давати пояснення, накази та акти про службове розслідування.
Копію наказу про звільнення з роботи від 20 листопада 2023 року №27-К/тр та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільнені були надіслані ОСОБА_1 поштою 21 листопада 2023 року та отримані нею 27 листопада 2023 року.
Відповідно до змісту статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У цій же статті Основного Закону громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Аналогічні норми закріплені в статті 5-1 КЗпП України.
Водночас відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Водночас невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими до суду доказами (див. постанову Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивачки з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування причин її відсутності на роботі, а основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я (див. постанову Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 334/8910/18).
У трудових правовідносинах обидві сторони трудових правовідносин (працівник та роботодавець) мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підтвердження відсутності позивачки на роботі більше трьох годин представником відповідача були надані суду доповідні записки начальника відділу збуту ТОВ «Ласощі» № 4 від 03 жовтня 2023 року, № 5 від 09 жовтня 2023 року, № 6 від 10 жовтня 2023 року, №7 від 11 жовтня 2023 року, № 8 від 13 жовтня 2023 року, а також акти начальника відділу збуту та директора товариства про встановлення факту відсутності позивачки на роботі № 1-а від 03 жовтня 2023 року, № 3-а від 09 жовтня 2023 року, № 5-а від 10 жовтня 2023 року, №7-а від 11 жовтня 2023 року та № 9-а від 13 жовтня 2023 року (том 1 а.с. 66-75).
Наказами директора товариства № 28-К/тр, 29-К/тр, 30-К/тр, 31-К/тр, 32-К/тр від 03, 09, 10, 11 та 13 жовтня 2023 року відповідно начальнику відділу збуту було доручено провести службове розслідування щодо з`ясування причин відсутності позивачки на роботі (том 1 а.с. 76-80).
Від отримання вимог про надання письмових пояснень щодо причин відсутності на робочому місці у вказані дні разом із підтверджуючими документами поважності таких причин позивачка відмовилась про що свідчить відповідна відмітка у цих вимогах та складені начальником відділу збуту і директором товариства відповідні акти (том 1 а.с. 81-85, 86-90).
Крім того, 20 листопада 2023 року, у день перебування ОСОБА_1 на роботі, останній було повторно запропоновано письмово пояснити причини відсутності на роботі 03 жовтня 2023 року з 08:00 год. до 10:00 год. та з 11:51 год. до 17:00 год., 09 жовтня 2023 року з 08:00 год. до 08:48 год. та з 11:40 год. до 17:00 год., 10 жовтня 2023 року з 08:00 год. до 08:27 год. та з 09:08 год. до 17:00 год., 11 жовтня 2023 року з 08:00 год. до 08:36 год., з 09:27 год. до 12:27 год. та з 14:40 год. до 17:00 год., 13 жовтня 2023 року з 08:00 год. до 12:23 год. Проте ОСОБА_1 відмовилась надати такі пояснення про що начальником відділу збуту, головним бухгалтером та директором товариства був складений акт № 14-а (том 1 а.с. 101).
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21) та від 26 січня 2024 року у справі № 643/19450/20 (провадження № 61-12526св23).
Свою відсутність на роботі 03, 09, 10, 11 та 13 жовтня 2023 року позивачка вже в суді першої інстанції пояснювала тим, що її посада не вимагала постійного знаходження на робочому місці, оскільки передбачала зустрічі із клієнтами поза межами товариства. Крім того, при прийомі на роботу їй не було визначено робоче місце та не ознайомлено з Правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Між тим, належних та допустимих доказів тому, що у зазначений час знаходячись не на території товариства вона виконувала свої трудові обов`язки, суду не надано. Від будь-яких пояснень роботодавцю про причини відсутності на роботі ОСОБА_1 відмовилась.
Крім того, поняття відділеного місця роботи чинним законодавством про працю не визначено. Робоче місце працівника може знаходитися за іншою адресою, ніж місце здійснення діяльності суб`єктом господарювання, якщо це необхідно для організації роботи, та за умови забезпечення вимог до умов праці, в тому числі техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, виробничої та технологічної дисципліни.
Відповідно до Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалені протоколом Міністерства праці України від 21 червня 1995 року № 4, робоче місце працівника характеризується наявністю закріпленої зони, технічних засобів або їх сукупності, необхідної для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або установчих функцій. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків.
Таким чином, прогулом слід вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом.
Прогул передбачає винну поведінку працівника, яка позивачкою не була спростована в суді, тому висновки суду першої інстанції про законність звільнення позивачки на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є правильними.
Як роз`яснив ВС України в своїй постанові від 13 березня 2017 року по справі № 6-147цс17, частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані товариству збитки.
Однак закон ураховує, що питання щодо визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій відноситься до внутрішніх взаємовідносин юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.
Частина третя статті 92 ЦК України містить виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.
Разом з тим обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.
Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).
За таких обставин, з урахуванням норм статті 98 ЦК України та приписів статей 92, 203, 215, 241 цього Кодексу, рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, вони мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Таким чином, якщо суд визнає недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, воно є недійсним з моменту його прийняття.
Проте для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з огляду на порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнане недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно з яким виконавчий орган діяв на момент укладення договору.
Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.
Відтак є безпідставними й доводи скарги щодо відсутності у директора товариства Патриції Косовець законних повноважень директора з моменту її призначення в зв`язку з ухваленням рішення Господарським судом Івано-Франківської області у справі № 909/56/24, яким визнано незаконним звільнення та поновлено на посаді попереднього директора товариства ОСОБА_6 .
Посилання представника позивачки в судовому засіданні на відсутність директора товариства Патриції Косовець на території України під час складання актів та підписання наказу про звільнення не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки факт відсутності позивачки на роботі був встановлений на підставі повідомлення працівника товариства та записів з камер відеоспостереження, а факт особистого підписання документів ОСОБА_8 позивачкою не спростовано.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що документи для ознайомлення направлялись директору на електронну скриньку, а на підпис – кур`єром.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Між тим, суд першої інстанції не врахував, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21, провадження № 61-11963св23).
Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання незаконним звільнення позивачки, його посилання ще й на пропуск нею строку звернення до суду, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, є помилковим. Тому рішення суду необхідно змінити, виключивши таке посилання з мотивувальної частини цього рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2026 року – змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск позивачкою строку звернення до суду.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта