Справа № 358/1514/25  Провадження № 2/358/115/26   	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року м. Богуслав 
Богуславський районний суд Київської області в складі головуючого судді Лебединець Г.С., секретар судового засідання Ведмеденко І.В., за участю представника відповідача – Бабенка В.В., розглянув в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В: 

Позивач ОСОБА_1 в серпні 2025 звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 244 593,19 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за І період роботи за шість місяців, вирішити питання про судові витрати, зокрема на правничу допомогу.
Позовні вимоги обгрунтував наступним. Так, в період з 26.10.2012 по 28.06.2024 він працював на різних посадах у відповідача. В день звільнення з ним не проведено остаточного розрахунку та лише 02.07.2024 було виплачено 7 000,00 грн. Заборгованість відповідача по виплаті зарплати за період з січня 2019 по 28.06.2024 становить 244 593,19 грн, яка до теперішнього часу не погашена. У зв`язку із чим змушений звертатися до суду за захистом своїх прав. 
22.09.2025 ухвалою суду (головуючий суддя Тітов М.Б.) відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.
07.10.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача на позов, в якому зазначено наступне. При звільненні позивача за його заявою від 26.04.2024 йому було надіслано його трудову книжку та довідку № 240 про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Таким чином, від дня коли позивач довідався про суму заборгованості до дня звернення до суду – 19.08.2025 пройшов 1 рік 1 місяць і 15 днів. Позов подано після спливу строку позовної давності. Крім того, позивач на момент звільнення був обізнаний про неповний розрахунок, і міг визначити суму середнього заробітку за шість місяців не пізніше 28.12.2024, тобто через шість місяців після звільнення. Таким чином, позивач вже станом на 28.12.2024 міг точно визначити обсяг своїх вимог до відповідача. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Вказана відповідальність настає, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Затримання зарплати позивачу сталося внаслідок складного фінансового становища відповідача, яке погіршилося через військову агресію проти України, що підтверджується довідкою про фінансовий стан підприємства і є обставинами непереборної сили в розумінні ст.617 ЦК України, що підтверджується сертифікатом ТПП України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
14.10.2025 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача – адвоката Шапошника Є.В., в якій зазначено, що в резолютивній частині рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався, або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Вимоги позивача є правомірними. Заборгованість відповідача перед позивачем виникла з січня 2019 року, тобто до військової агресії, оголошення воєнного стану та мобілізації. Щодо тверджень представника відповідача про наявність обставин непереборної сили зазначив, що на офіційному сайті відповідача розміщено інформацію про нарощення об`ємів заготівлі та реалізації лісопродукції, що покращує фінансові показники підприємства. З дня виникнення заборгованості пройшло більше 6 років, відповідач є прибутковою організацією, а доводи відповідача про обставини непереборної сили – надуманими та такими, що не знаходять свого підтвердження.
14.10.2025 представником позивача - адвокатом Шапошником Є.В. подано заяву про надання доказів витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення у справі судового рішення.
22.10.2025 до суду надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив, в якому зазначив, що посилання представника позивача на рішення КСУ № 4-рп/2012 від 22.02.2012 втратило сенс оскільки вказане тлумачення КСУ стосувалося тієї редакції вказаних правових норм, яка були чинною на момент тлумачення – 22.02.2012. З цього часу до вказаних статей були внесені численні зміни, а ст.117 КЗпП України викладена у новій редакції. Вказане не дозволяє застосовувати вказане рішення до тих правових норм, які підлягають застосуванню у даній справі. Просить застосувати до заявлених вимог наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
27.02.2026 по справі на підставі розпорядження № 17 керівника апарату суду здійснений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 у відставку рішенням ВРП від 10.02.2026 на підставі п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України. 
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2026 головуючим суддею визначено суддю Лебединець Г.С. 
11.03.2026 ухвалою судді Лебединець Г.С. справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 16.04.2026 о 13:30.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності на позовних вимогах наполягають та просять задовольнити. 
В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у поданих стороною відповідача заявах по суті справи. 
Судовим розглядом встановлено наступне. 
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 , власником якої є ОСОБА_1 , на підставі наказу № 25-к від 26.10.2012 позивача було призначено на посаду лісника ДП «СЛП «Київоблагроліс». (запис №16). Наказом №25-к від 25.06.2024 позивач звільнений з посади за власним бажанням з 28.06.2024 (запис № 19). – а.с. 9-15.
Згідно довідки ДП «СЛП «Київоблагроліс» №244/1 від 13.06.2025, станом на 28.06.2024 заборгованість по заробітній платі перед майстром лісу «Ісайківського агролісництва» ДП «СЛП «Київоблагроліс» ОСОБА_1 становить 251 593,19 грн. 02.07.2024 позивачу було виплачено 7 000,00 грн. Станом на 06.06.2025 заборгованість становить 244 593,19 грн. – а.с.19-20.
Згідно копії довідки Державного підприємства Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» наданої представником відповідача, станом на 02.05.2025 заборгованість ДП «СЛП «Київоблагроліс» по заробітній платі, податковим та іншим обов`язковим платежем складає 18 846 000 (вісімнадцять мільйонів вісімсот сорок шість тисяч) гривень. – а.с.51.
Відповідно до копії листа № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 та підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарювання та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контакту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили). – а.с.54.
При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 15 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою).
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/19.
За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За вимогами статей 115, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117КЗпП України відповідальність.
Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таким чином будь-який факт невиплати у строк заробітної плати чи іншої суми розглядається як трудове порушення роботодавця по відношенню до працівника, якщо тільки такий факт порушення не спростований відповідно до положень закону.
Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 26.10.2012 по 28.06.2024 включно, всупереч зазначеним вище вимогам Закону Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» не виплатив ОСОБА_3 у день звільнення заробітну плату. За таких обставин, встановлені порушення прав та інтересів Позивача підлягають захисту шляхом стягнення з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь позивача заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 244 593,19 грн, з огляду на що позовні вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
З 19 липня 2022 року частина 1 статті 117 ЦПК України, діє в новій редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022, згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика палата Верховного суду зазначила в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 (абзаци четвертий, п`ятий пункту 5 мотивувальної частини) зазначено, що за змістом частини 1 статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
Оскільки позивач звільнений 28.06.2024 до спірних правовідносин повинна бути застосована редакція ст.ст.116, 117 КЗпП України, передбачена Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Так, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за умови наявності вини у роботодавця.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до ч. 2 статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звернення до суду з позовом) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільнені, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із статтями 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційним Судом України роз`яснено, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Аналіз наведених норм та рішення Конституційного Суду України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З огляду на зазначене, доводи представника відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є помилковими, оскільки на час звернення позивача до суду розрахунок із ним не проведено.
Доводи відповідача про обізнаність позивача із сумою заборгованості на підставі довідки № 240 від 28.06.2024 не підтверджені достатніми доказами, оскільки заява позивача від 26.06.2024 містить лише прохання надати його копію трудової книжки, а експрес-накладна від 04.07.2024 (а.с.53) не містить інформацію про перелік документів, які отримав позивач. Таким чином суд погоджується з доводами сторони позивача про обізнаність із сумою заборгованості лише на підставі довідки від 13.06.2025.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справа № 755/12623/19 у своїх висновках щодо застосування норм права про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказала на наступне. Середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Судом встановлено, що відповідач, як роботодавець, своєчасно не здійснив із працівником позивачем Ніколенком розрахунок при звільненні за основним місцем роботи, а тому з відповідача, відповідно до ст. 117 КЗпП України, слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
Згідно абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що відповідачем не були виплачені у день звільнення всі належні позивачу суми при звільненні, тому він має право на компенсацію майнових втрат в порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Водночас, положеннями статті 117 КЗпП України визначено, що обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Представник відповідача у відзиві вказував, що в даному випадку в затримці розрахунку позивача при звільненні не було його вини, оскільки мали місце обставини, які не залежали від його волі та, які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем, а саме, у зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ в Україну відповідач не міг здійснювати повноцінну господарську діяльність, а ведення бойових дій на території Київської області, не могли бути передбачені відповідачем, не залежали від його волі і ускладнили діяльність відповідача, що призвело до погіршення фінансового стану підприємства.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) викладено висновок, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ДП «СЛП «Київоблагроліс» наголошувало про відсутність вини підприємства у невиплаті належних звільненому працівникові сум в день звільнення у зв`язку з існуванням обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), зокрема, військової агресії російської федерації в Україні, на підтвердження чого відповідачем надано копію листа №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислової палати України.
Разом з тим, на момент розгляду справи відповідачем не надано вказаного сертифікату яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ДП «СЛП «Київоблагроліс», щодо обов`язку (зобов`язання) за статтями 94 та 115-117 КЗпП України та не зазначено про об`єктивну неможливість його подання.
Інших доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин щодо неможливості підприємства проводити повноцінну господарську діяльність у зв`язку з введенням військового стану в Україні та у зв`язку з військовою агресією суду надано не було.
Таким чином, на переконання суду, відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП «СЛП «Київоблагроліс» на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України.
За таких обставин, враховуючи те, що роботодавцем не було проведено остаточного розрахунку з позивачем при звільнення, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами.
Абзацом 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у відповідача в періоду часу з 26.10.2012 по 28.06.2024.
На день звільнення (28.06.2024) та станом на час розгляду справи відповідач має заборгованість перед позивачем по виплаті зарплати в сумі 244 593,19 грн.
Згідно довідки ДП «СЛП «Київоблагроліс» (а.с. 19) та розрахунку позивача, які він провів за останні два місяці роботи (травень 2024 та червень 2024), сукупна заробітна плата позивача, що передують місяцю звільнення становить 39 072,98 грн. (13 700+25 372,98).
При цьому, позивачем за вказаний період було відпрацьовано 43 робочих дні (травень 2024 - 23 робочих дні; червень 2024 – 20 робочих днів), таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 908,67 грн. (39 072,98 грн : 43 дні = 908,67 грн.).
Суд приходить висновку, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за шість місяців, тобто з 28.06.2024 по 28.12.2024 (131 робочий день), що становить 119 035,77 грн. (908,67 грн - середньоденна заробітна плата х 131 робочий день), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. 
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом, обов`язок доведення вчинення певних дій покладається на зобов`язальну сторону. Відповідно, обов`язок доведення виплати заробітної плати працівнику та здійснення ним повного розрахунку при звільненні має бути покладений саме на роботодавця, який має володіти відповідною інформацією та доказами.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
В даній справі, оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, то відповідно він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст.117 КЗпП України, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, що утворилася на день його звільнення 28.06.2024 в сумі 244 593,19 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі – 119 035,77 грн.
В порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 3 657, 13 грн. (2 445,93 грн. – 1% ціни позову за позовними вимогами про стягнення заборгованості по зарплаті + 1211,20 грн за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку), оскільки згідно ухвали суду від 22.09.2025 позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі викладеного, керуючись ст.263-265,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов – задовольнити в повному обсязі. 
Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛГАГРОЛІС» Київської обласної державної адміністрації, код ЄДРПОУ 24219849 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі в розмірі 244 593,19 грн. (двісті сорок чотири тисячі п`ятсот дев`яносто три гривні 19 коп.).
Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛГАГРОЛІС» Київської обласної державної адміністрації, код ЄДРПОУ 24219849 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 119 035,77 грн. (сто дев`ятнадцять тисяч тридцять п`ять гривень 77 коп.).
Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «КИЇВОБЛГАГРОЛІС» Київської обласної державної адміністрації, код ЄДРПОУ 24219849, судовий збір на користь держави в особі Державної судової адміністрації України в розмірі 3 657,13 грн. (три тисячі шістсот п`ятдесят сім гривень 13 коп). 
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: суддя 	Г. С. Лебединець