ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/10260/23	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Малиш Н.І., Шлай А.В., 
за участю секретаря судового засідання Бурової А.Ю. 
за участю:
представника позивача: Пащенко І.О.,
представника відповідача: Король С.Ю.,
представника відповідача: Савченко І.Г.,
третьої особи: ОСОБА_1 ,
третьої особи: ОСОБА_2 ,
третьої особи: Смірнової Л.Б.,
третьої особи: Музики Ю.Г.,
третьої особи: Музики В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черного Петра Анатолійовича 
на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду від 25.12.2025, (суддя суду першої інстанції Татаринов Д.В.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі, в адміністративній справі №280/10260/23 за позовом Запорізької обласної прокуратури до Запорізької міської ради, Виконавчого комітету Запорізької міської ради, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальчуків», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В :
Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідачів в частині невиконання вимог Закону України “Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків” №500-VI від 04 вересня 2008 року стосовно прийняття у власність територіальної громади міста Запоріжжя гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати відповідачів вжити всіх передбачених Законом України “Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків” №500-VI від 04 вересня 2008 року заходів, спрямованих на прийняття у власність територіальної громади міста Запоріжжя гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1 (згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1294639223101, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 6614962, “громадський будинок” літ.А-5 інв.№004, об`єкт нежитлової нерухомості).
В обґрунтування позовних вимог вказано, що у власності Товариства з обмеженою відповідальністю “Ковальчуків” знаходиться гуртожиток, зареєстрований як громадський будинок літ. А-5 інв № 004, об`єкт нежитлової нерухомості розташований по АДРЕСА_1 . Відповідно до норм Закону України “Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків” від 4 вересня 2008 року № 500-VI (далі - Закон України № 500-VI) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Передача гуртожитків у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду. Прийняття гуртожитків у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цією радою). Разом з тим, обласною прокуратурою встановлено, що всупереч вищевказаних вимог Закону України № 500-VI, Запорізькою міською радою та її виконавчим органом, незважаючи на обізнаність про статус спірної будівлі, рішення про прийняття її до комунальної власності не прийнято. Попри відсутність пропозиції ТОВ “Ковальчуків” передати гуртожиток на договірних засадах, заходів по його примусовій передачі на підставі судового рішення на компенсаційній чи частково -компенсаційній основі не вжито. Позивач зазначає що мешканці вказаного гуртожитку, як члени територіальної громади міста, відповідно до вимог Конституції України та Закону України № 500-VI, мають право на належний житловий рівень, який вони можуть отримати через приватизацію житлових приміщень гуртожитку. Однак вказане право вони можуть реалізувати лише після передання гуртожитку у власність територіальної громади міста. Прокурор наполягає, що згідно технічної документації на гуртожиток в ньому розташовано 83 житлові кімнати. Наразі в гуртожитку мешкає приблизно 15 сімей. У разі прийняття гуртожитку в комунальну власність, за рахунок вільної житлової площі, можуть бути задоволені житлові потреби значної кількості мешканців територіальної громади. З огляду на вказане позивач наполягає на порушенні суспільного інтересу, а саме мешканців територіальної громади міста Запоріжжя. Вказане порушення повністю збігається з порушенням інтересів держави, а тому з урахуванням відсутності уповноваженого державою органу на їх захист, прокурор наділений правом самостійного звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року було закрито провадження у справі, роз`яснено Запорізькій обласній прокуратурі право на звернення з позовом до господарського суду в порядку господарського судочинства.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2024 року вищезазначену ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року про закриття провадження в адміністративній справі № 280/10260/23 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2024 року по справі № 280/10260/23 скасовано, справу направлено до Запорізького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
За наслідками нового розгляду справи Запорізький окружний адміністративний суд ухвалив рішення від 25.12.2025, яким відмовив в задоволенні позовних вимог заступника керівника Запорізької обласної прокуратури.
Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість доводів скарги просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована фактично доводами адміністративного позову. Також, позивач зазначає, що незалежно від державної реєстрації 12.04.2011 права приватної власності на спірний гуртожиток за ТОВ «Дніпровськпромбуд» на підставі скасованих у подальшому судових рішень у справі № 26/417/10, відповідна нерухомість все одно належала цьому товариству на законних підставах ще з 2007 року (з моменту правонаступництва за первинним власником ВАТ «Дніпротрансбуд», якому також належала на законних підставах з 1994 року). Більше того, відповідно до технічних паспортів, датованих 2004, 2009 та 2010 роками, виготовлених на замовлення тодішніх власників будівлі, указаний об`єкт є гуртожитком (додатки № № 22-24 до позовної заяви прокурора). У подальшому, 05.07.2017 державним реєстратором Ткаліч В.О. відомості про належність спірного гуртожитку ТОВ «Дніпровськпромбуд» на підставі скасованих рішення та ухвали господарського суду Запорізької області у справі № 26/417/10 перенесені з РПВН (первинний реєстраційний номер об`єкта нерухомості 6614962) з відкриттям розділу в Реєстрі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1294639223101). При цьому реєстратором без передбачених законодавством підстав та відповідних на то документів проведено зміну назви (типу) об`єкта з «гуртожиток літ. А-5 інв. № 004» на «громадський будинок літ. А-5 інв. № 004», а у характеристику «об`єкт житлової нерухомості» внесено позначку «Ні». Разом з цим указані судові рішення, на підставі яких 12.04.2011 здійснено реєстрацію об`єкта, такої зміни типу і статусу будівлі не передбачали (стор. 4 додатку № 6 до позовної заяви прокурора). Отже, з цього часу (05.07.2017) у Реєстрі внаслідок протиправних дій державного реєстратора ОСОБА_7 змінено юридичний (але не фактичний) статус оспорюваної будівлі з «об`єкт житлової нерухомості, гуртожиток» на «об`єкт нежитлової нерухомості, громадський будинок». Водночас, опрацюванням даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що серед перелічених документів, на підставі яких державним реєстратором 05.07.2017 змінено статус гуртожитку (об`єкт житлової нерухомості) на громадський будинок (об`єкт нежитлової нерухомості), відсутній такий документ як рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради про зміну статусу будівлі на нежитловий об`єкт. Позивач зазначає, що переведення спірної будівлі з житлової (гуртожитку) в нежитлову будівлю було можливо лише за рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради та лише у виключних випадках. Відповідно до повноважень державного реєстратора зміна записів щодо такого статусу нерухомого об`єкта без наявності розпорядження на це виконавчого органу місцевого самоврядування не відноситься. Моніторингом офіційного сайту Запорізької міської ради, з відповідей ЗМР з цього питання (лист Департаменту правового забезпечення ЗМР № 02-07/2713 від 18.08.2023), пояснень, наданих органом місцевого самоврядування під час судового засідання, установлено, що рішення про переведення будівлі по вул. Фортечній, 96 з житлової (гуртожиток) в нежитлову (громадський будинок) відповідним органом не приймалось. Отже, самим Відповідачем фактично підтверджено неприйняття рішення про зміну статусу спірної будівлі із житлової (гуртожиток) в нежитлову.
Від Запорізької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів скарги відповідач просить суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Позивач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій вказує на безпідставність доводів відзиву. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відив на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Ковальчуків” згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, є власником громадського будинку, літ. А-5, інв. № 004, за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2020 року у справі № 336/133/20 накладено арешт на нерухоме майно - будівлю вказаного гуртожитку та визнано його речовим доказом у кримінальному провадженні і заборонено будь-яким особам розпоряджатися вказаним майном до скасування такого обмеження у встановленому законом порядку. 
Вважаючи, що відповідачі вчиняють протиправну бездіяльність в частині невиконання вимог Закону України № 500-VI стосовно прийняття у власність територіальної громади міста Запоріжжя гуртожитку, розташованого по вул. Фортечній, 96 у м. Запоріжжі, позивач звернувся до суду з цим позовом, зокрема і з вимогою про зобов`язання вжити всіх передбачених вказаним законом заходів, спрямованих на прийняття у власність територіальної громади міста Запоріжжя гуртожитку.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням пояснень наданих представником Запорізької обласної прокуратури щодо строку протиправної бездіяльності відповідачів, а саме з липня 2023 року, дати звернення з листом № 15/3-313вих-23 до Запорізької міської ради, у відповідачів протиправна бездіяльність відсутня. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування” від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
За частиною п`ятою цієї ж статті органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до частини дев`ятої статті 60 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради мають право, зокрема, вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних територіальних громад підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів та інших об`єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб територіальних громад.
Такі рішення у силу вимог пункту 30 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР приймаються виключно на пленарних засіданнях місцевої ради відповідного рівня.
Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради, а також здійснювати й інші надані йому законом повноваження (статті 40, 52 Закону України № 280/97-ВР).
Закон України № 500-VI регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.
Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу (стаття 1 вказаного Закону).
Згідно з частиною третьою статті 1 Закону України № 500-VI сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).
Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 3 Закону України № 500-VI забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України “Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності” та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.
Нормами пунктів 1-4 частини першої статті 5 Закону України № 500-VI визначено, що для цілей цього Закону встановлюються такі особливості стосовно використання жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, переданих у власність територіальних громад:
1) передача та прийняття гуртожитків, що є об`єктами державної власності, у власність територіальних громад здійснюється відповідно до Закону України “Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності” та з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;
2) передача гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду;
3) прийняття гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цією радою);
4) передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.
Частина третя статті 14 Закону України № 500-VI передбачає, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:
1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) {Підпункт "б" пункту 1 частини третьої статті 14 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(II)/2021 від 20 жовтня 2021 року} без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;
2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;
3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.
Зі змісту наведених норм висновується, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад в один із способів, а саме: на частково-компенсаційній основі, на компенсаційній основі. Така передача відбувається на договірній основі або за рішенням суду.
Частина п`ята статті 14 Закону України № 500-VI визначає, що рішення про передачу гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у власність територіальних громад приймається відповідно до цього Закону органами місцевого самоврядування, на території яких розташовані гуртожитки.
Окремі повноваження, які орган місцевого самоврядування реалізує у процедурі передачі гуртожитку, зокрема, з приватної власності у комунальну визначені статтею 18 Закону № 500-VI.
Згідно з положеннями цієї статті органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, зокрема:
приймають рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону;
здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (майнових комплексів) (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя), організовують їх належне обслуговування та ремонт, упорядкування, а також забезпечують утримання та облаштування прибудинкових територій;
звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини третьої статті 14 цього Закону;
звертаються до суду з позовом про визначення розміру відшкодування власнику гуртожитку за передачу гуртожитку у власність територіальної громади на частково-компенсаційній основі відповідно до цього Закону в меншому розмірі, ніж передбачено пунктом 3 частини четвертої статті 14 цього Закону;
звертаються до суду з позовом про визначення розміру відшкодування власнику гуртожитку за передачу гуртожитку у власність територіальної громади на повній компенсаційній основі відповідно до цього Закону в меншому розмірі, ніж розмір, на якому наполягає власник гуртожитку відповідно до пункту 4 частини третьої статті 14 цього Закону;
здійснюють інші повноваження у цій сфері відповідно до закону.
Стаття 4-1 Закону України “Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності” від 03 березня 1998 року № 147/98-ВР (далі - Закон № 147/98-ВР в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури.
Зокрема, згідно з положеннями частин першої та другої цієї статті передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).
Своєю чергою, стаття 3 Закону № 147/98-ВР визначає, що ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 147/98-ВР передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з положеннями абзацу тринадцятого частини четвертої статті 4 Закону № 147/98-ВР до пропозицій щодо передачі нерухомого майна додаються:
техніко-економічне обґрунтування забезпечення ефективного використання цього майна за цільовим призначенням з визначенням обсягів та джерел фінансування видатків на його утримання, добудову, реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний та поточний ремонт;
витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єктів, права на які підлягають державній реєстрації;
титули будов та проектно-кошторисна документація на об`єкти незавершеного будівництва.
За змістом частини першої статті 6 Закону № 147/98-ВР передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі.
За змістом частин п`ятої та шостої статті 7 Закону № 147/98-ВР передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України.
Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.
Згідно зі статтею 182 ЦК України після прийняття об`єкта у комунальну власність орган місцевого самоврядування зобов`язаний зареєструвати право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, на виконання вимог Закону № 500-VI для прийняття у комунальну власність гуртожитку, який знаходиться у приватній власності товариства, орган місцевого самоврядування має прийняти такі рішення та здійснити систему таких послідовних дій:
1) прийняття на пленарному засіданні ради відповідного рівня рішення про внесення пропозиції власнику гуртожитку про передачу у комунальну власність відповідної територіальної громади гуртожитків, що належать, зокрема, до приватної власності (у разі, якщо така передача здійснюється на договірних або компенсаційних умовах); якщо передача у комунальну власність гуртожитку здійснюється на безоплатних (безкомпенсаційних) умовах, рада відповідного рівня приймає пропозицію власника гуртожитку про передачу у комунальну власність такого гуртожитку у разі надходження відповідної пропозиції або приймає мотивовану відмову від такої пропозиції;
2) утворення комісії з питань передачі гуртожитку у комунальну власність та обрання голови цієї комісії;
3) звернення з пропозицією до власника гуртожитку про передачу у комунальну власність відповідного гуртожитку та отримання згоди власника у разі, якщо така передача здійснюється на договірних або компенсаційних умовах, або звернення до суду з позовом про передачу гуртожитку у разі недосягнення згоди щодо умов передачі або відмови власника гуртожитку погоджувати пропозицію ради;
4) якщо пропозиція про передачу гуртожитку, що перебуває у приватній власності товариства, у комунальну власність надходить від ради відповідного рівня, то остання разом із пропозицією про передачу подає техніко-економічне обґрунтування забезпечення ефективного використання цього майна за цільовим призначенням з визначенням обсягів та джерел фінансування видатків на його утримання, добудову, реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний та поточний ремонт, а також організовує проведення незалежної оцінки відповідного майна;
5) укладення договору з власником гуртожитку про передачу останнього у комунальну власність, якщо така передача здійснюється на договірних або компенсаційних умовах, підписання акта приймання-передачі відповідного гуртожитку після виконання сторонами умов договору, проведення державної реєстрації права комунальної власності на гуртожиток.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року по цій справі.
Тобто, початковою стадією процедури прийняття гуртожитків у власність територіальної громади є прийняття рішення відповідною місцевою радою або її виконавчим органом про передачу гуртожитку та спосіб такої передачі. У разі відсутності договірних домовленостей між власником гуртожитку та представником територіальної громади щодо способу передачі гуртожитку, орган місцевого самоврядування звертається з відповідним позовом до суду.
Як видно з позову, що саме відсутність зі сторони відповідачів дій направлених на реалізацію Законів України № 500-VI та № 280/97-ВР стали підставою для звернення до суду з цим позовом. 
З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19 березня 2025 року по справі № 280/10260/23, в межах розгляду цієї справи судом має бути вирішене питання, чи підпадає спірне нерухоме майно під дію Закону № 500-VI та чи здійснювали відповідачі дії визначені цим законом, направлені на прийняття гуртожитку у власність територіальної громади (за умови розповсюдження дії Закону України № 500-VI на вказаний гуртожиток). Таким чином, розгляду підлягає питання належного виконання відповідачами наданих їм владних управлінських функцій, а не питання переходу майнових прав на гуртожиток з приватної у комунальну власність.
Встановлені обставини справи свідчать, що 13 грудня 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу по справі №904/9399/17, якою затверджено “мирову угоду” між ТОВ “Управління будівництва - 1” та ТОВ “Дніпровськпромбуд”. Відповідно до цієї “мирової угоди”, об`єкт житлової нерухомості (громадський будинок загальною площею 2241,9 кв.м, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фортечна (колишня Грязнова), будинок 96, інвентаризаційний № 004, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпровськпромбуд" на підставі рішення Господарського суду Запорізької області по справі №26/417/10 від 19 січня 2011 року та ухвали Господарського суду Запорізької області по справі № 26/417/10 від 15 березня 2011 року) передано у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "Управління будівництва - 1".
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на об`єкт житлової нерухомості громадський будинок літ. А-5 інв. №004 (розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 96) перейшло від ТОВ “Управління будівництва - 1” до ТОВ “АДОНІС”.
18 липня 2018 року між ТОВ “АДОНІС” та ТОВ “КОВАЛЬЧУКІВ” укладено іпотечний договір на підставі якого, приватним нотаріусом ОСОБА_8 встановлено обтяження у виді заборони на нерухоме майно (заборона №1489/2) з внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відповідно, до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07 липня 2020 року накладено арешт на нерухоме майно відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі №336/133/20 (номер кримінального провадження в ЄРДР: 12019080080001866).
Тобто, за інформацією з Державного реєстру об`єкт нерухомого майна літ. А-5 інв. №004 (розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 96) з 05 липня 2017 року має статус “громадський будинок”.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року №1952-IV (далі – Закон №1952-IV).
Пунктом 1 частини 1 статті Закону №1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі по тексту – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В підпунктах 1, 4 частини 1 статті 3 Закону № 1952-IV вказано, що до загальних засад державної реєстрації прав, зокрема, віднесено гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а також внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.
Частиною 4 статті 3 Закону №1952-IV передбачено, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Згідно абзацу 4 частини 5 статті 3 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом.
Пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону №1952-IV, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
В абзаці 1 частини 5 статті 12 Закону № 1952-IV зазначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.
Позивач зазначає, що відповідачі мали вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Запоріжжя нерухомого майна по вул. Фортечній, 96, оскільки вказане нерухоме майно є гуртожитком та зміна статусу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено тільки на папері. Вказані твердження обґрунтовує протиправними діями державних реєстраторів.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази визнання протиправним дій державного реєстратора Ткаліч В.О. в частині внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким змінено тип об`єкта, розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 96, з “будівля гуртожитку літ. А-5 інв. № 004” на “громадський будинок літ. А-5 інв. № 004”.
При цьому, правомірність дій державного реєстратора Ткаліч В.О. та підстави щодо внесення таких записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є предметом спору даної адміністративної справи.
Надані представником прокуратури до справи матеріали кримінального провадження стосовно кримінального правопорушення інкримінованого державному реєстратору Ткаліч В.О. не є належними, достовірними та достатніми доказами в межах адміністративної справи, оскільки доказом протиправної поведінки державного реєстратора, в даному випадку є обвинувальний вирок суду. 
В той же час, з огляду на положення Закону № 1952-IV, зокрема його пунктів 1,4, частини 1 статті 3 та частини 2 статті 12, відомості про речові права внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються достовірними тобто визнанні державою та використовуються у відносинах (спорах) з третіми особами поки у встановленому законом порядку не встановлено інше. 
Враховуючи положення Закону № 1952-IV, зокрема його пунктів 1,4, частини 1 статті 3 та частини 2 статті 12 та наведений висновок суд не може прийняти до уваги посилання представника Запорізької обласної прокуратури на 
Закон України “Про місцеве самоврядування в Україні” № 280/97-ВР, Закон України “Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків” № 500-VI, за наявності відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не покладають на міську раду та її виконавчі органи повноважень, обов`язку вирішення питання належності нерухомого майна до житлового (не житлового) або визначення статусу нерухомого майна (гуртожиток/громадська забудова).
Тому, з урахуванням пояснень наданих представником Запорізької обласної прокуратури, в судовому засіданні, щодо строку протиправної бездіяльності відповідачів, а саме з липня 2023 року, дати звернення з листом № 15/3-313вих-23 до Запорізької міської ради, у відповідачів протиправна бездіяльність відсутня. 
Суд критично відноситься до посилань представника позивача на висновок експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 25 серпня 2020 року № 21-35, як на доказ типу будівлі, оскільки згідно вказаного висновку, питання щодо визначення типу будівлі, розміщеної за адресою м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 96 експертом не вирішувалось. На вирішення експерта поставлені питання вартості будівлі. 
Отже, враховуючи що з 05 липня 2017 року будівля, розташована за адресою м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 96 є громадським будинком, на який положення Закону № 500-VI, з урахуванням якого на відповідачів покладався обов`язок по здійсненню дій, направлених на прийняття гуртожитку у власність територіальної громади, не розповсюджується.
Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачі неналежним чином виконали надані їм владні управлінські функції, покладені на них Законами № 280/97-ВР, № 500-VI.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, в межах доводів апеляційної скарги немає підстав для зміни чи скасування судового рішення.
Відтак, колегія суддів вважає за необхідне залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черного Петра Анатолійовича – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.12.2025 в адміністративній справі № 280/10260/23 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена в касаційному пордядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду. 
Повне судове рішення виготовлене 28.04.2026. 
Головуючий - суддя О.О. Круговий 
суддя Н.І. Малиш 

суддя А.В. Шлай