П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 556/2710/25
Провадження № 22-ц/4815/448/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :
10 червня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 16 лютого 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1349-4067.
За умовами договору відповідачу було надано кредит у розмірі 20 000 грн строком на 300 днів із базовим періодом 30 днів, зі зниженою та стандартною процентними ставками 2,5 % за кожен день користування кредитом. Позивач зазначав, що базовий період є проміжком часу, після закінчення якого у позичальника виникає обов`язок зі сплати процентів, тоді як строк кредитування становить 300 днів.
Укладення кредитного договору відбулося відповідно до вимог законодавства про споживче кредитування, електронні документи та електронну комерцію. Перед підписанням договору відповідач була ознайомлена з Правилами надання споживчих кредитів та іншими супровідними документами і підтвердила свою згоду з їх умовами шляхом використання одноразового ідентифікатора.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти у погодженому розмірі. Водночас ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2025 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 165 000 грн, з яких: 20 000 грн – заборгованість за тілом кредиту та 145 000 грн – заборгованість за нарахованими процентами.
Разом із тим позивач зазначав, що в межах Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ним прийнято рішення про можливість часткового списання заборгованості відповідача у сумі 70 000 грн за умови погашення решти заборгованості. З огляду на це до стягнення заявлено не повну суму боргу, а 95 000 грн, з яких 20 000 грн – заборгованість за кредитом та 75 000 грн – заборгованість за процентами.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність непогашеної заборгованості, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 95 000 грн заборгованості та 2 422,40 грн судового збору.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» , код ЄДРПОУ 38548598, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки 26, офіс 407, м. Київ, 01133 загальну суму заборгованості за Кредитним договором №1349-4067 від 16 лютого 2024 року, в розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок, що становить: прострочена заборгованість за кредитом – 20 000 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 15000,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судові витрати на оплату судового збору в розмірі 892 (вісімсот дев`яносто два) гривні 41 копійок.

В апеляційній скарзі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просить рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, дійшовши помилкового висновку про можливість нарахування процентів лише за базовий період тривалістю 30 календарних днів.
На думку скаржника, відповідно до пункту 4.12 кредитного договору строк кредитування становив 300 календарних днів, до 11 грудня 2024 року, а тому кредитодавець мав право нараховувати проценти за користування кредитом протягом усього погодженого сторонами строку кредитування. При цьому базовий період тривалістю 30 календарних днів визначає лише періодичність сплати процентів, а не строк дії договору чи строк користування кредитом.
Апелянт посилається на те, що умови договору чітко розмежовують поняття базового періоду та строку кредитування, а аналогічні положення містяться також у Правилах відкриття кредитної лінії, з якими позичальник був ознайомлений під час укладення договору.
Крім того, скаржник зазначає, що проценти були нараховані виключно в межах погодженого сторонами строку кредитування, без нарахування штрафів, пені, неустойки чи процентів, передбачених статтею 625 ЦК України. Вважає, що наданий розрахунок заборгованості підтверджує правомірність заявлених до стягнення процентів.
Також апелянт не погоджується з висновком суду про застосування позивачем завуальованих умов договору та вказує, що умови щодо строку кредитування і процентної ставки були чітко визначені договором, погоджені сторонами та відповідають принципу свободи договору.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу після закінчення строку, встановленого ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження. Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку не заявлено, поважності причин його пропуску не наведено, у зв`язку з чим поданий відзив підлягає залишенню без розгляду.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 16 лютого 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (https://creditkasa.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії 1349-4067, який разом із Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) складає єдиний договір, в якому визначаються всі істотні умови та з яким позичальник був попередньо ознайомлений.
Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору №1349-4067 від 16.02.2024, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів.
Відповідно до електронного договору, ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 20 000, 00 грн.; строк кредитування - 300 днів; базовий період* - 30 днів; знижена відсоткова ставка – 2,50 % в день; стандартна відсоткова ставка – 2,50 % в день.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого договору шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С1128.
Позивач через систему LiqPay видав ОСОБА_1 кредитні кошти на картковий рахунок, вказаний відповідачкою в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою ТОВ «УКР Кредит ФІНАНС» про успішне перерахування платежу на картку отримувача. Сума перерахунку 16.02.2024 – 20 000 грн. Видача кредитних коштів за договором №1349-4067 від 16.02.2024. Даний факт також підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту за договором №1349-4067 від 16.02.2024.
Згідно розрахунку заборгованості за договором №1349-4067 від 16.02.2024, станом на 14 липня 2025 року становить - 165000.00 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом – 20000,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 145000,00 гривень.

Суд першої інстанції, застосувавши вимогу ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо тлумачення неясних умов договору на користь споживача, дійшов висновку, що стягнення заборгованості має ґрунтуватися на чітко визначених сторонами умовах, а саме: сумі кредиту 20000 гривень та строку 30 днів. 
Суд відхилив завуальовані умови, які дозволяли кредитодавцю виходити за межі узгодженого строку та нараховувати непропорційно значні платежі, вказавши, що це суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Переглядаючи, у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, оскаржуване рішення в частині фактично оскаржуваних грошових сум, а саме: щодо відмови у стягненні заборгованості за відсотками в сумі 75000.00 гривень, апеляційний суд застосовує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 за подібних правовідносин з цим же позивачем - ТОВ "Укр Кредит Фінанс", але до іншого боржника, в якій зазначено наступне.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Наведене узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У своєму Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Колегія суддів касаційного суду зважала на те, що аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
В справі, що переглядалася Верховним Судом, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги повністю, а суд апеляційної інстанції залишив відповідне рішення без змін.
Скасовуючи постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року та направляючи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції справу, Верховний Суд зауважив, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів позичальника щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому звернув увагу й на те, що відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. З огляду на викладене доводи касаційної скарги щодо недослідження судами розрахунку суми боргу та невстановлення його реального розміру з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності були частково обґрунтованими та підтвердилися під час перегляду справи у Верховному Суді.
Між тим, повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за відсотками саме частково.
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду попередньої інстанції в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить практиці Верховного Суду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що розрахунок заборгованості за відсотками проведено позивачем поза межами строку кредитування, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:         Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.