ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2026 р. Справа № 910/9795/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Євсікова О.О. 
Корсака В.А. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго”
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025
у справі № 910/9795/25 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго”
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція”
про стягнення коштів 
та 
за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція”
до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго”
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:  

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” (далі – позивач; КП “Київтеплоенерго”; Підприємство; апелянт; скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” (надалі – відповідач; ТОВ “Євро-реконструкція”; Товариство) про стягнення 1 105 613 347,45 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором № 5 від 01.06.2017.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9795/25.
Товариством з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” (позивач за зустрічним позовом) сформовано у системі "Електронний суд" зустрічну позовну заяву про стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” (відповідач за зустрічним позовом) 858 339 727,38 грн., у тому числі 669 541 155,32 грн. компенсації нормативних втрат, 20 959 747,36 грн. нарахованих 3% річних, 82 410 984,96 грн. інфляційних втрат та 85 427 839,74 грн. збитків за понаднормативні втрати.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2025 прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом.
Позивачем за первісним позовом сформовано в системі “Електронний суд” заяву про збільшення позовних вимог до 1 137 356 624,48 грн., у тому числі 886 388 390,08 грн. основного боргу, 120 493 543,17 грн. пені, 28 005 749,06 грн. 3% річних та 102 468 942,17 грн. інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” про стягнення 1 137 356 624,48 грн. задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” 886 388 390,08 грн. основного боргу, 27 982 790,03 грн. 3% річних, 102 468 942,17 грн. інфляційних втрат, 120 362 864,54 грн. пені та 847 725,47 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншому – відмовлено.
Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” 669 541 155,32 грн. компенсації втрат теплової енергії для покриття нормативних витрат при її транспортуванні, 85 427 839,74 грн. збитків, 20 959 747,36 грн. 3% річних, 82 410 984,96 грн. інфляційних втрат та 847 840,00 грн. витрат зі сплати судового збору.
За висновками місцевого господарського суду, викладених в частині первісного позову, грошове зобов`язання відповідача (за первісним позовом) з оплати наданих позивачем (за первісним позовом) послуг транспортування є підтвердженим належними доказами та не заперечувалось відповідачем (за первісним позовом). Тому, підлягає задоволенню вимога КП “Київтеплоенерго” про стягнення з Товариства 886 388 390,08 грн. вартості наданих йому послуг з транспортування теплової енергії. Також судом І-ої інстанції, на підставі ст. 625 ЦК України та п. 5.3 договору № 5 від 01.06.2017, стягнуто з Товариства на користь КП “Київтеплоенерго” 3% річних - 27 982 790,03 грн., інфляційних втрат – 102 468 942,17 грн. та пені - 120 493 543,17 грн.
В межах зустрічного позову суд першої інстанції висновувався про задоволення зустрічного позову про стягнення 858 339 727,38 грн., у тому числі 669 541 155,32 грн. компенсації нормативних втрат, 20 959 747,36 грн. нарахованих 3% річних, 82 410 984,96 грн. інфляційних втрат та 85 427 839,74 грн. збитків за понаднормативні втрати за період часу з 01.04.2023 до 30.06.2025, оскільки встановленою є наявність у позивача за зустрічним позовом права отримати відшкодування вартості втраченої при транспортуванні теплової енергії. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 в частині відмови у задоволенні первісного позову і в частині задоволення зустрічного позову. Прийняти нове, яким первісний позов задовольнити і стягнути додатково з ТОВ “Євро-реконструкція” на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” 22 959,03 грн. 3% річних і 130 678,63 грн. пені, а в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято без дотримання норм матеріального і процесуального права та без повного і всебічного з`ясування обставин справи.
Апелянт, в рамках первісного позову, зазначає, що суд 1-ої інстанції застосував до терміну, який припадав на вихідні дні, норму ч. 5 ст. 254 ЦК України. Втім вказане є неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки правила статті 254 ЦК України не поширюються на договірні правовідносини сторін коли ними у свободі договору (стаття 627 ЦК України) досягнуто домовленості про призначення кінцевої календарної дати виконання зобов`язання за договором.
У межах зустрічного позову скаржник вказує, що місцевий господарський суд:
- не встановив наявність порушеного права позивача за зустрічним позовом. Зазначає, що оплата зустрічним позивачем теплової енергії має передувати за надані йому послуги з транспортування здійсненню зустрічним відповідачем відповідної компенсації. Отже, виконання зустрічним відповідачем зобов`язання з компенсації витрат на покриття втрат теплової енергії обумовлене виконанням зустрічним позивачем зобов`язання з повної оплати за надані послуги з транспортування теплової енергії за договором, тобто є зустрічним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 538 ЦК України). Саме тому, правомірним є зупинення зустрічним відповідачем виконання зобов`язання з компенсації витрат на покриття втрат теплової енергії, яке є зустрічним по відношенню до невиконаного зобов`язання зустрічного позивача з повної оплати наданих послуг з транспортування теплової енергії за договором;
- не встановив всього складу цивільного правопорушення для стягнення понаднормативних втрат (збитків), а зустрічним позивачем, що накопичив кількамільярдну заборгованість перед зустрічним відповідачем – не надано доказів вини зустрічного відповідача у неналежному утриманні теплових мереж (як тих, що належать зустрічному відповідачу, так і тих, що йому не належать);
- неправомірно стягнув компенсацію витрат на покриття втрат у теплових мережах, які не належать зустрічному відповідачу, за які зустрічний відповідач не несе відповідальності;
- не врахував необґрунтованість розрахунку позовних вимог за зустрічним позовом.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025, апеляційна скарга у справі № 910/9795/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Демидова А.М., Ходаківська І.П.
У зв`язку з перебування суддів Демидової А.М. та Ходаківської І.П. у відпустці, розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/392/26 від 05.02.2026 призначено повторний автоматизований розподіл.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2026 справу № 910/9795/25 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя: Алданова С.О., судді: Євсіков О.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі № 910/9795/25. Розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі № 910/9795/25 призначено на 18.03.2026.
На адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Згідно тверджень ТОВ “Євро-реконструкція”, численні посилання відповідача за зустрічним позовом на «правовий висновок» Верховного Суду в справі № 910/12875/23 є викривленим та хибним тлумаченням КП «Київтеплоенерго» відповідного судового рішення, оскільки суд касаційної інстанції вважав передчасним надання у відповідній справі остаточного правового висновку з огляду на необхідність встановлення всіх фактичних обставин справи за наявних у ній доводів та доказів.
Окремо Товариство наголошує, що у сторін договору виникли зустрічні вимоги: у Підприємства до ТОВ “Євро-реконструкція” - вимога щодо оплати послуг з транспортування теплової енергії, а в Товариства до Підприємства - вимоги щодо компенсації втрат теплової енергії в теплових мережах. В наведеному Товариство акцентує, що до 25.06.2019 сума компенсації втрат теплової енергії виробника включалася в тариф на виробництво теплової енергії та компенсувалась позивачу за зустрічним позовом безпосередньо за рахунок коштів отриманих від його споживачів. Проте після 25.06.2019 зазначена компенсація підлягала включенню до тарифу на транспортування теплової енергії, а отже, зазначені кошти отримує від споживачів відповідач за зустрічним позовом. Вказує, що у відповідача за зустрічним позовом відсутні передбачені законом та/або договором підстави не компенсувати витрати на відшкодування втрат теплової енергії позивачу. Згідно позиції Товариства, ані законодавство, ані договір № 5 не ставлять виконання обов`язку відповідача компенсувати позивачу втрати теплової енергії у теплових мережах під умову отримання оплати від споживачів за послуги з постачання теплової енергії (так само як і не ставить під відповідну умову обов`язок позивача оплачувати послуги відповідача з транспортування теплової енергії). Отже, як вважає ТОВ “Євро-реконструкція”, порушене право позивача за зустрічним позовом полягає у невиконанні відповідачем за зустрічним позовом свого безумовного обов`язку, що прямо випливає з положень договору № 5, а саме - несплаті заборгованості з компенсації витрат на відшкодування втрат теплової енергії, який згідно з п. 40 Порядку № 869 є обов`язком, покладеним на нього безпосереднього нормами законодавства, та невідшкодуванні завданих такими втратами збитків.
На думку Товариства, оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції за наслідками повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи. 
У судовому засіданні 18.03.2026 оголошено перерву до 18.05.2026. 
Представники апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
В судовому засіданні представники ТОВ “Євро-реконструкція” проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення - залишити без змін.
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 01.06.2017 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” (Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” (Товариство) укладено договір № 5 про надання послуг з транспортування теплової енергії (скорочено – Договір; договір № 5), за умовами якого Підприємство зобов`язалось транспортувати теплову енергію, яка виробляється Товариством і постачається споживачам у зони його теплопостачання, а Товариство зобов`язується оплачувати за послуги з транспортування теплової енергії у порядку та на умовах, визначених договором (пункт 1.1).
Пунктом 4.1 Договору визначено, що тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).
За умовою частини третьої пункту 4.5 договору № 5 від 01.06.2017 у випадку не підписання акта з причин наявності заперечень остаточний розрахунок здійснюється не пізніше 26 числа наступного за звітним місяцем.
Відповідно до умов пункту 4.7 договору № 5 місячний обсяг теплової енергії, що транспортується тепловими мережами позивача (за первісним позовом) є фактичним корисним відпуском теплової енергії, обсяг якої встановлюється згідно з пунктом 1 (код рядка 005) форми № 2-НКП-тепло (місячна).
За твердженням позивача за первісним позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 08.09.2025) останнім з 01.07.2023 до 31.07.2025 належно виконано свої зобов`язання з транспортування виробленої відповідачем теплової енергії, проте Товариство сплатило вартість наданої послуги лише частково, у зв`язку із чим заборгованість з оплати наданих послуг складає 886 388 390,08 грн.
У свою чергу, відповідачем за первісним позовом не заперечувався розмір нарахованого позивачем за первісним позовом грошового зобов`язання з оплати транспортування теплової енергії, проте заявлено про наявність у нього визначеного статтею 538 ЦК України права притримання у зв`язку з невиконанням позивачем за первісним позовом зустрічного зобов`язання з оплати вартості частини втраченої теплової енергії при її транспортуванні мережами позивача.
З огляду на вказані фактичні обставини цієї справи, колегією суддів зазначається, що згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За своєю правовою природою укладений сторонами у справі договір № 5 є господарським договором про надання послуг із транспортування споживачам виробленої відповідачем за первісним позовом енергії тепловими мережами, які знаходяться у господарському віданні позивача за первісним позовом.
За визначенням статті 1 Закону України “Про теплопостачання” транспортування теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з передачею теплової енергії (теплоносія) за допомогою мереж на підставі договору. Теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію. Теплотранспортуюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який здійснює транспортування теплової енергії. Теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
Сторони даного судового провадження є ліцензованими суб`єктами сфери діяльності з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії споживачам. При цьому, позивач за первісним позовом є теплотранспортуючою організацією, а відповідач за первісним позовом – теплогенеруючою та теплопостачальною організацією. Дані обставини сторонами не заперечуються. 
Згідно частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Тариф на транспортування теплової енергії відповідно до статей 15 та 20 Закону України “Про теплопостачання”, статті 12 Закону України “Про ціни і ціноутворення” є державною регульованою ціною та є обов`язковою для застосування учасниками правовідносин з надання послуг із транспортування теплової енергії.
Тарифи на транспортування та/або постачання теплової енергії визначаються органом місцевого самоврядування відповідно до вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 01.06.2011 “Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги”.
Пунктом 4.3 договору № 5 врегульовано, що Товариство зобов`язується до 8 числа місяця, наступного за звітним, надавати Підприємству форму № 2-НКП-тепло (місячна), що подається до НКРЕКП, підписану уповноваженою особою.
Підприємство протягом чотирьох календарних днів після отримання форми № 2-НКП-тепло (місячна) передає Товариству акт про надання послуг з транспортування теплової енергії у двох екземплярах. Товариство протягом 4 календарних днів розглядає акт про надання послуг з транспортування теплової енергії за звітний місяць та підписує його зі своєї сторони і один примірник надсилає Підприємству або у цей же строк надає обґрунтовані заперечення, з урахуванням пункту 3.3.3 договору (пункт 4.4 договору № 5).
За умовою пункту 3.3.3 Договору заперечення не можуть стосуватись визначення обсягу теплової енергії, що транспортувалась мережами позивача (за первісним позовом), якщо цей обсяг співпадає з фактичним корисним відпуском теплової енергії, згідно з пунктом 1 (код рядка 005) форми № 2-НКП-тепло (місячна). 
Як встановлено з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом додано до позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог копії актів №07-2023 від 31.07.2023, №08-2023 від 31.08.2025, №09-2023 від 30.09.2023, №10-2023 від 31.10.2023, №11-2023 від 30.11.2023, №12-2023 від 31.12.2023, №01-2024 від 31.01.2024, №02-2024 від 29.02.2024, №03-2024 від 31.03.2024, №04-2024 від 30.04.2024, №05-2024 від 31.05.2024, №06-2024 від 30.06.2024, №07-2024 від 31.07.2024, №08-2024 від 31.08.2024, №09-2024 від 30.09.2024, №10-2024 від 31.10.2024, №11-2024 від 30.11.2024, №12-2024 від 31.12.2024, №01-2025 від 31.01.2025, №02-2025 від 28.02.2025, №03-2025 від 31.03.2025, №04-2025 від 30.04.2025, №05-2025 від 31.05.2025, №06-2025 від 30.06.2025 та №07-2025 від 31.07.2025, які підписані представниками позивача за первісним позовом та не містять підписів посадових осіб відповідача за первісним позовом.
У той же час, Підприємством додано до матеріалів справи заперечення Товариства щодо кожного з наведених вище актів за період часу з 01.07.2023 до 31.07.2025. Заперечення Товариства стосувались не врахування Підприємством при виготовленні актів вартості втраченої при транспортуванні теплової енергії.
Водночас, умовами Договору не передбачено звільнення відповідача за первісним позовом повністю або частково від виконання свого зобов`язання з оплати вартості транспортування. 
На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.
Як вже зазначалось, згідно з пунктом 4.5 договору № 5 Товариство зобов`язалось до 15 числа місяця наступного за місяцем, в якому здійснювалось транспортування теплової енергії, сплачувати позивачу 30% від вартості місячного транспортування теплової енергії, який визначається на підставі прогнозного обсягу теплової енергії, передбаченого пунктом 1.2 договору. Остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги з транспортування теплової енергії відповідач здійснює протягом 10 календарних днів із моменту підписання сторонами акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.
За умовою частини третьої пункту 4.5 договору № 5 від 01.06.2017 у випадку не підписання акта з причин наявності заперечень остаточний розрахунок здійснюється не пізніше 26 числа наступного за звітним місяця.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або Законом.
З урахуванням наведених обставин, факт наявності основної заборгованості у відповідача перед позивачем за Договором в сумі 886 388 390,08 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та не спростовано відповідачем, про що вмотивовано також вказано судом 1-ої інстанції.
З цих підстав, за висновками судової колегії судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача 886 388 390,08 грн. вартості наданих йому послуг з транспортування теплової енергії.
В межах основного боргу оскаржуване рішення сторонами не оскаржується. 
Водночас, позивач в первісному позові просив також стягнути з відповідача 120 493 543,17 грн. пені, 28 005 749,06 грн. 3% річних та 102 468 942,17 грн. інфляційних втрат.
Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Євро-реконструкція” на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” 27 982 790,03 грн. 3% річних, 102 468 942,17 грн. інфляційних втрат, 120 362 864,54 грн. пені та 847 725,47 грн. витрат зі сплати судового збору. 
Апелянт в частині первісного позову не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині відмови місцевим господарським судом у задоволенні позову про стягнення 22 959,03 грн. 3% річних та 130 678,63 грн. пені, з заявлених Підприємством до стягнення в розмірах 27 982 790,03 грн. 3% річних та 120 362 864,54 грн. пені відповідно, що і є предметом апеляційного оскарження в рамках первісного позову. 
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
За п. 5.3 Договору при несвоєчасній оплаті вартості поставленої партії Товарів покупець на письмову вимогу постачальника повинен сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення. 
Відповідно до частини п`ятої статті 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. 
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за період з 06.09.2023 по 08.09.2025, обрахованої в межах шести місяців прострочення, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при її обчисленні позивачем, останнім допущено арифметичну помилку, зокрема через неврахування вихідних та святкових днів. 
Так, судова колегія вважає вмотивованими висновки суду попередньої інстанції, що відповідна частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню згідно арифметично правильного розрахунку пені, проведеного та визначеного господарським судом, що становить 120 362 864,54 грн. 
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що 3% річних та інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами позивача, а інфляційні нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17. 
Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.
Таким чином, зобов`язання зі сплати як 3% річних, як і інфляційних втрат, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.0.2020 у справі № 910/4590/19; пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця – інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця – інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок втрат від інфляції, нарахованої за період з 06.09.2023 по 29.07.2025 (а.с. 8 т. 1), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права.
В свою чергу, при обчисленні позивачем 3% річних за період з 06.09.2023 по 08.09.2025 та що були заявлені до стягнення в сумі 28 005 749,06 грн., останнім допущено арифметичну помилку, пов`язану з неврахуванням вихідних днів.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню згідно арифметично правильного розрахунку 3% річних, проведеного та визначеного судом І-ої інстанції, який за період з 06.09.2023 по 08.09.2025 становить 27 982 790,03 грн. 
Щодо доводів скаржника про неправильне застосування норм матеріального права, а саме правил статті 254 ЦК України при обчисленні пені та 3% річних, судова колегія зазначає таке.
Як вбачається з умов Договору, відповідальність сторін пов`язується з простроченням здійснення оплати, в строки визначені договором № 5 (розд. 5).
За ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Згідно з частиною 1 статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього ж Кодексу.
За ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто, підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. У той же час тлумачення не може створювати нові умови договору, а виключно роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складають права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб виконання сторонами умов правочину.
Отже, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення (з`ясування) його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони висловлювали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Також Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц вказав, що якщо такі правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.
Так, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц зазначено, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 зроблено висновок, що «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem".
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).
Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.
Отже, враховуючи вищезазначене, з урахуванням правил закінчення строків, визначених ч. 5 ст. 254 ЦК України, здійснивши порівняння розділу 5 Договору зі змістом його розділу 4 та, як наслідок, зважаючи, що правила відповідальності за розрахунки за надані послуги з транспортування теплової енергії пов`язуються з простроченням саме строків здійснення оплати послуг, колегія суддів вказує, що оскільки строки виконання зобов`язань з оплати припадали на відповідні вихідні/святкові дні, днем закінчення таких строків були перші за ним робочі дні, а відповідно після їх спливу мало місце прострочення виконання зобов`язань з боку Товариства за надані Підприємством послуги за Договором. 
Тому, судова колегія вважає обґрунтованими висновки суду І-ої інстанції про неправильне визначення Підприємством початку періоду прострочення нарахування заявлених до стягнення пені та 3% річних.
За вказаного, судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи апелянта щодо неправильного застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права, а саме правил статті 254 ЦК України при визначенні періоду нарахування пені та 3% річних.
Щодо зустрічного позову.
Відповідно до підпункту 15 пункту 5 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 01.06.2011 “Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги” (далі - Порядок), розрахункові втрати теплової енергії в теплових мережах - обсяг теплової енергії, що втрачається під час її транспортування тепловими мережами внаслідок витоку та охолодження теплоносія у тепловій мережі, який розраховується на планований режим роботи за проектними показниками та паспортами технічно справної теплової мережі відповідно до міжгалузевих, галузевих методик, інших нормативних документів з нормування витрат та втрат ресурсів, зокрема Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні (КТМ 204 України 244-94) і визначається у гігакалоріях та відсотках обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі;
Абзацом четвертим п. 1.3. Методики визначення витрат та втрат паливно-енергетичних ресурсів для врахування в тарифах на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженої постановою НКРЕКП від 20.09.2022 № 1188, надано аналогічне визначення, а саме, розрахункові втрати теплової енергії в теплових мережах - обсяг теплової енергії, що втрачається під час її транспортування тепловими мережами внаслідок витоку та охолодження теплоносія у тепловій мережі, який визначається на планований режим роботи відповідно до вимог цієї Методики, міжгалузевих, галузевих методик, інших документів з визначення витрат та втрат ресурсів, і визначається у гігакалоріях та відсотках від обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі. 
За підпунктом 21 пункту 5 Порядку тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання - вартість виробництва, транспортування та постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) відповідної якості як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, витрат на відшкодування втрат, планованого прибутку.
Фактичні втрати теплової енергії в теплових мережах - різниця між обсягом теплової енергії, що надійшла в теплову мережу, та обсягом відпуску теплової енергії з теплової мережі для власних господарських потреб ліцензіата та потреб споживачів теплової енергії (визначається у гігакалоріях та відсотках обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі) (підпункт 30 пункту 5 Порядку).
В силу п. 40 Порядку у разі коли виробництво і транспортування теплової енергії здійснюється окремими ліцензіатами, виробнику теплової енергії компенсуються витрати, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах (з урахуванням понаднормативних втрат). 
Обсяг втрат теплової енергії в теплових мережах залежить від їх протяжності та діаметрів, способу прокладки, типу та стану теплоізоляції, ґрунтових умов, строку служби, умов експлуатації та визначається розрахунковим методом з урахуванням результатів відповідних випробувань технічно справних трубопроводів (здійснених за вимогами підпункту 6.3.64 пункту 6.3 розділу 6 наказу № 71). Результати випробувань необхідно оформляти актом. У разі неможливості проведення випробувань ліцензіат складає відповідний акт із зазначенням причин їх непроведення. Обсяг втрат теплової енергії в теплових мережах на планований період визначається відповідно до вимог пунктів 3.3-3.10 цієї глави (п. 3.2 Методики визначення витрат та втрат паливно-енергетичних ресурсів для врахування в тарифах на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання). 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом неодноразово ініціював перед відповідачем за зустрічним позовом вирішення питання відшкодування втрат енергоносія (різниці між обсягом теплової енергії, що надійшла в теплову мережу, та обсягом відпуску теплової енергії споживача) в мережах, що перебувають в оперативному управлінні відповідача за зустрічним позовом та якими здійснюється транспортування теплової енергії споживачам.
Підтвердженням цих обставин є додані Підприємством до первісної позовної заяви копії листів-заперечень щодо кожного з актів наданих послуг з транспортування теплової енергії.
У п. 3.2.10. Договору в редакції додаткової угоди № 2 від 29.07.2020 сторонами погоджено, що: «У випадках, прямо передбачених чинними законами України, здійснювати відшкодування витрат Товариства, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах Підприємства. Таке відшкодування здійснюється в порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати Товариства, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що витрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності Підприємства, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають».
З протоколу розбіжностей, складеного відповідачем за зустрічним позовом, вбачається відсутність у нього наміру вносити зміни до договору, пов`язані з визначенням строків та порядку відшкодування втрат позивача за зустрічним позовом.
Колегія суддів враховує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі № 910/1756/21 встановлено, що на виконання вимог пункту 40 порядку № 869, сторонами внесено зміни до існуючого договору стосовно компенсації втрат теплової енергії при транспортуванні, а отже наявні підстави вважати, що між сторонами наявний договір про компенсацію втрат теплової енергії під час транспортування.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина 1 статті 18 ГПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).
У постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 921/186/23 наведені такі висновки щодо застосування положень статті 75 ГПК України: «Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії».
Правові висновки подібного змісту наведені також у постановах від 31.10.2023 у справі №902/670/22, від 26.11.2019 у справі № 922/643/19, від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19, від 03.04.2024 у справі №615/1224/21, від 04.10.2024 у справі № 607/6215/23, тощо.
Крім того, пунктом 5.1 договору № 5 в первісній редакції визначено прямий обов`язок відповідача за зустрічним позовом відшкодувати позивачу за зустрічним позовом збитки, які виникли внаслідок неналежного виконання обов`язків з транспортування енергоносія.
Теплова енергія, що подається позивачем за зустрічним позовом до мережі трубопроводів відповідача за зустрічним позовом має визначені вартісні показники. Позивач за зустрічним позовом витрачає на вироблення кожної Гкал енергії власні грошові кошти.
Відповідно, втрата частини енергії при її транспортуванні мережею трубопроводів відповідача за зустрічним позовом є прямими збитками позивача за зустрічним позовом.
В силу специфіки правовідносин, що склались між сторонами, фактичні втрати теплової енергії в теплових мережах - різниця між обсягом теплової енергії, що надійшла в теплову мережу, та обсягом відпуску теплової енергії з теплової мережі для власних господарських потреб ліцензіата та потреб споживачів теплової енергії (визначається у гігакалоріях та відсотках обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі).
З доданих до первісної позовної заяви актів (підписані відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним) вбачається суттєва різниця між фактичним обсягом відпущеної у мережу теплової енергії та фактичним корисним відпуском теплової енергії споживачам.
Поряд із цим, збитками є об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин.
Тому, втрата частини теплової енергії є прямими збитками позивача за зустрічним позовом, оскільки саме він є виробником цієї теплової енергії і витрачає на її виготовлення певні матеріальні ресурси, які мають грошову вартість.
Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами, затвердженими постановою від 22 березня 2017 року № 308 (далі - ліцензійні умови) встановлено обов`язок теплотранспортуючої організації дотримуватися структури витрат згідно зі статтями, затвердженими у тарифі на транспортування теплової енергії (підпункт 9 п. 3.2. ліцензійних умов).
Зазначене положення узгоджується з вимогами статті 20 Закону № 2633-IV щодо обов`язку суб`єкта господарювання (ліцензіата) у сфері теплопостачання спрямовувати кошти виключно на цілі та у розмірах, які передбачені структурою тарифу.
Таким чином, законом встановлена вимога щодо цільового використання коштів, які включені до структури тарифу на транспортування теплової енергії.
З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що вартість втрат теплової енергії позивача за зустрічним позовом підлягає компенсації відповідачем на користь позивача за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії.
Крім того, відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Постанови Кабінету Міністрів України є актами цивільного законодавства на підставі частини 4 статті 4 ЦК України.
Таким чином, умова щодо компенсації теплотранспортуючою організацією (відповідачем) виробнику теплової енергії (позивачу) втрат теплової енергії, що відбуваються під час її транспортування тепловими мережами відповідача, визначена актом цивільного законодавства.
Колегія суддів акцентує, що вимоги зустрічного позову фактично ґрунтуються на доказах, доданих відповідачем за зустрічним позовом до первісної позовної заяви – складених відповідачем за зустрічним позовом актах приймання-передачі послуг з транспортування теплової енергії за період часу з липня 2023 року до травня 2025 року, якими визначено два основних показники:
- фактичний обсяг відпущеної у мережу теплової енергії (стовпчик 3 таблиць актів);
- фактичний корисний відпуск теплової енергії (стовпчик 2 таблиць актів).
Тобто, позивачем за зустрічним позовом доведено, що ним було передано відповідачу за зустрічним позовом у кожному місяці визначений стовпчиком 3 таблиць актів об`єм теплової енергії.
У той же час, фактично споживачам позивача за зустрічним позовом передано об`єм енергії, який відповідач за зустрічним позовом визначив у стовпчику 2 таблиць актів.
Таким чином, позивачем в межах даного судового розгляду доведено складеними та підписаними відповідачем за зустрічним позовом доказами факт наявності суттєвої втрати теплової енергії при її транспортуванні відповідачем за первісним позовом.
В свою чергу, відповідач за зустрічним позовом на сторінках 11 та 12 відзиву на зустрічний позов доводить, що він не є відповідальною особою за втрату енергії з огляду на відсутність доказів врахування втрат енергії в мережах третіх осіб.
Враховуючи наведене, судом апеляційної інстанції встановлено наявність у позивача за зустрічним позовом права отримати відшкодування вартості втраченої при транспортуванні теплової енергії.
Частиною першою статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За приписами частини третьої статті 13 ГПК України та частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
У даному випадку заперечуючи доводи зустрічної позовної заяви відповідач за зустрічним позовом обмежується власними твердженнями про недоведеність розрахунку без будь-якого підтвердження належними доказами.
При цьому, стверджуючи про можливу наявність втрат теплової енергії після її передачі відповідачу за зустрічним позовом для її подальшого транспортування з вини третіх осіб саме відповідач за зустрічним позовом процесуально зобов`язаний довести суду поза розумним сумнівом належними доказами факт такої втрати та надати відповідні розрахунки.
Недоведеність обставин належними доказами зумовлює відхилення судом відповідного заперечення учасника судового розгляду.
Відтак, оскільки саме відповідач за зустрічним позовом є суб`єктом транспортування теплової енергії відповідно до умов договору № 5, саме відповідач за зустрічним позовом є відповідальною особою за відшкодування вартості втрат.
Аналогічних правомірних висновків дійшов й суд першої інстанції.
Обов`язок відповідача за зустрічним позовом здійснювати відшкодування втрат позивача за зустрічним позовом, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах відповідача за зустрічним позовом визначений пунктом 3.2.10 (внесений додатковою угодою № 2) до договору № 5.
Згідно матеріалів справи, до зустрічної позовної заяви додано копії направлених, починаючи з травня 2023 року (нарахування за квітень 2023 року) до липня 2025 року (нарахування за червень 2025 року) письмових вимог про оплату вартості втраченої теплової енергії, відповідних актів та рахунків на оплату. 
Направлення відповідачу за зустрічним позовом щомісячно вимог про сплату вартості втраченої теплової енергії підтверджено описами вкладення у цінний лист та фіскальними чеками Укрпошти.
Доказами отримання відповідачем за зустрічним позовом вимог про сплату вартості втраченої теплової енергії також є додані до зустрічної позовної заяви листи відповідача, якими наголошено на необґрунтованості вимог з огляду на умови Договору та положення чинного законодавства. 
В силу приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до п. 2 ст. 22 ЦК України збитками є 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною другою статті 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно з частиною 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто, мають бути прямими.
Тобто, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.
Збитки як правова категорія включають в себе упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Такі висновки наведено у постановах Верховного Суду 02.04.2025 у справі № 910/15170/23, від 26.03.2024 у справі № 910/11956/20, від 15.02.2024 у справі № 910/4777/21, від 09.08.2022 у справі № 902/1038/21, від 07.06.2022 у справі № 910/15998/20, від 24.11.2021 у справі № 161/14197/20, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20 тощо).
У постанові від 30.06.2025 у справі №904/1143/21(904/5094/22) Верховний Суд виснував:
« 6.6. Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
При цьому, неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора/позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а могли б бути ним реально отримані при належному виконанні зобов`язання і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона (або особа в інтересах якої звертається заявник, що має місце у спірних правовідносинах, виходячи зі змісту пункту 12 частини першої ст. 20 та ст. 54 ГПК України) мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.
Натомість наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.
У цих висновках Суд звертається до сталої правової позиції в питанні критеріїв та підстав для стягнення упущеної вигоди, що неодноразово та послідовно викладалась, зокрема Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, а також Верховним Судом, зокрема в постановах: від 13.12.2018 у справі № 923/700/17, від 11.11.2019 у справі № 904/7601/17, від 12.11.2019 у справі № 910/9278/18, від 12.08.2020 у справі № 910/15883/14, від 27.08.2019 у справі № 910/9095/18, від 26.02.2020 у справі № 914/263/19, від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18 від 07.11.2023 у справі № 922/3928/20».
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (висновки Верховного Суду у постанові від 10.12.2018 у справі №902/320/17).
За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Враховуючи приписи ст. 74 ГПК України саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.
А отже, на підтвердження заявлених до Підприємства вимог Товариство має довести наявність усіх зазначених вище складових цивільного правопорушення.
Водночас, відсутність вини у нанесенні майнової шкоди позивачу за зустрічним позовом, пов`язаної з втратою теплової енергії у мережах відповідача за зустрічним позовом не доведено належними доказами.
Відповідач за зустрічним позовом не спростував належними та допустимими, в силу ст.ст. 76, 77 ГПК України, доказами чи власними розрахунками наведені позивачем за зустрічним позовом розрахунки вартості втраченої теплової енергії.
Відповідно до підпункту 14 пункту 5 Порядку понаднормативні втрати - різниця між фактичними та розрахунковими втратами теплової енергії в теплових мережах.
Згідно з пунктом 12 Порядку з метою стимулювання здійснення заходів щодо зменшення фактичних втрат теплової енергії у процесі її транспортування тепловими мережами у тарифах на транспортування теплової енергії на визначений період можуть бути враховані понаднормативні втрати, обсяг яких не перевищує 10 відсоткових пунктів розрахункових втрат теплової енергії в теплових мережах.
Включення до складу тарифів на транспортування теплової енергії понаднормативних втрат здійснюється уповноваженим органом за умови передбачення ліцензіатом у інвестиційній програмі заходів, пов`язаних із зниженням фактичних втрат теплової енергії в теплових мережах, на суму, що еквівалентна вартості понаднормативних втрат.
Заходи щодо зменшення відповідних втрат теплової енергії у мережах здійснюються за рахунок складової частини прибутку, що передбачається для здійснення необхідних інвестицій для провадження ліцензованої діяльності.
Можливість включення понаднормативних втрат до тарифу на транспортування теплової енергії передбачена також пунктом 39 Порядку.
З огляду на зазначені висновки щодо суті спору, на переконання судової колегії обґрунтованими є висновки суду І-ої інстанції про задоволення вимог зустрічного позову про стягнення 669 541 155,32 грн. компенсації нормативних втрат та 85 427 839,74 грн. збитків за понаднормативні втрати за період часу з 01.04.2023 до 30.06.2025.
Щодо заявлених позивачем за зустрічним позовом до стягнення, на підставі ст. 625 ЦК України, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вказує, що як вже підкреслювалось, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши надані Товариством та здійснені судом першої інстанції розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що ці розрахунки є обґрунтованими та арифметично вірними, а тому вимоги Товариства в цій частині є правомірними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
У свою чергу, судовою колегією відхиляються, як недоведені, аргументи апелянта щодо помилкового встановлення місцевим господарським судом наявності порушеного права Товариства, а також про відсутність складу цивільного правопорушення, необхідного для стягнення понаднормативних втрат (збитків).
Окремо судова колегія звертає увагу, що статтею 538 ЦК України встановлено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.
Сторонами договору № 5 не обумовлено виконання зобов`язання з оплати транспортування теплової енергії після чи з одночасною сплатою вартості втраченої при транспортуванні енергії.
Відповідно, правове регулювання статті 538 ЦК України не може застосовуватись до відносин сторін в частині оплати вартості транспортування.
Зазначені висновки суду першої інстанції, як вважає колегія суддів, є правильними, зокрема виходячи із суті зобов`язань сторін за Договором.
З цих підстав, судовою колегією відхиляються, як невмотивовані доводи скаржника про правомірність зупинення Підприємством виконання зобов`язання з компенсації витрат на покриття втрат теплової енергії, яке є зустрічним по відношенню до невиконаного зобов`язання Товариства з повної оплати наданих послуг з транспортування теплової енергії за Договором. 
Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянта не знайшли свого підтвердження, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржника, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційних скарг. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційних скарг - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
За висновками судової колегії, доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення прийнято без дотримання норм матеріального і процесуального права та без повного і всебічного з`ясування обставин справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі № 910/9795/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження Товариства знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів в цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (КП “Київтеплоенерго”).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ: 

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго” на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі № 910/9795/25 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі № 910/9795/25 - залишити без змін. 
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) “Київтеплоенерго”. 
4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 09.06.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак