РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2026 року 	м. Рівне	№460/6256/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Військової частини НОМЕР_1 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

09.04.2026 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплатити середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2017 по 12.03.2026 та зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2017 по 12.03.2026 в сумі 64232,64 грн.
Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою від 05.05.2026 відкрито провадження у справі №460/6256/26. Розгляд справи вирішено проводити у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 
Згідно з позовною заявою, вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що вона проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом першого заступника начальника Генерального штабу ЗС України від 25.10.2017 №198-РС була призначена на посаду механіка радіорелейної станції взводу зв`язку роти зв`язку військової частини НОМЕР_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.11.2017 №220 її було виключено зі списків особового складу даної військової частини та всіх видів забезпечення. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду по справі №460/7508/24 від 07.11.2024 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 03.11.2017, із застосуванням січня 2008 року, як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням раніше виплачених сум. 12.03.2026 за вищевказаним рішенням суду заборгованість в сумі 63924,79 грн. була виплачена. При цьому відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за період несвоєчасної виплати. З огляду на наведене, стверджує про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України в сумі 64232,64 грн. 
Згідно з відзивом на позов, відповідач позовні вимоги не визнає. Свої заперечення обґрунтовує тим, що і змісту положень статей 116 та 117 КЗпП України є очевидним, що вони регулюють правовідносини щодо виплати заробітної плати працівникам, пов`язані з розірванням з такими працівниками трудового договору, припиненням трудових правовідносин (їх звільненням). Натомість позивач 03.11.2017 з військової служби не звільнена, а лише переведена для подальшого проходження військової служби на іншу посаду до іншої військової частини. За таких обставин, на думку відповідача, відповідні положення ст. 116 та 117 КЗпП України застосуванню не підлягають, а позов є необґрунтованим.
Розглянувши заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Не є спірним у справі, що ОСОБА_1 у період з 29.10.2015 по 03.11.2017 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а за наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 №198-РС від 25.10.2017 - призначена на посаду механіка радіорелейної станції взводу зв`язку роти зв`язку військової частини НОМЕР_2 . Відповідно до цього, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №220 від 03.11.2017 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу даної військової частини та всіх видів забезпечення. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду по справі №460/7508/24 від 07.11.2024, яке набрало законної сили 26.02.2025, позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 03.11.2017, із застосуванням січня 2008 року, як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням раніше виплачених сум (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122878686).
На виконання вказаного судового рішення відповідачем нараховано та 12.03.2026 виплачено позивачці заборгованість в сумі 63924,79 грн 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.
Згідно з ч. 3 ст.24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення військовослужбовців встановлений розділом ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008.
Згідно з п.233 вказаного Положення (у відповідній редакції) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до п.242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Натомість, за п.110 Положення переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
- між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;
- між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України;
- між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Згідно п.109 Положення, вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.
Таким чином, підстави виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, яке здійснюється як при звільненні військовослужбовця у запас або у відставку, і підстави при переміщенні військовослужбовця по службі між військовими частинами одного та різних видів, родів військ, чітко відрізняються.
В останньому випадку військовослужбовець продовжує служити та отримувати грошове забезпечення.
Пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. У наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
Між тим, позивачка просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, хоча під час виключення зі списків особового складу даної військової частини - 03.11.2017, ОСОБА_1 не звільнялася з військової служби, а лише вибула до нового місця служби.
Згідно положень ст.ст.116 - 117 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній з 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналізуючи положення ст.116, 117 КЗпП України, суд зауважує, що вказані статті встановлюють вимоги щодо строку розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Питання відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати (грошового забезпечення) не регламентуються ст.116, 117 КЗпП України.
Отже, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку саме при звільненні.
Верховний Суд, зокрема й у справах цієї категорії, неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №520/1897/22 підкреслив, що положення ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України (у відповідній редакції) установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки розрахунку.
Водночас межі дії диспозиції ч.1 ст. 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких уступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Отже, обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
Разом із тим, ОСОБА_1 за наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №220 від 03.11.2017 була виключена зі списків особового складу даної військової частини та всіх видів забезпечення не у зв`язку зі звільненням з військової служби Збройних Сил України, а через вибуття до нового місця служби - військової частини НОМЕР_2 .
Враховуючи те, що позивачку було переведено/призначено на посаду до іншої військового формування для подальшого проходження служби і, відповідно, не звільнено з військової служби, підстави для застосування положень ст. 116, 117 КЗпП України відсутні.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2026 року у справі №360/110/24. 
Верховний Суд, у постанові від 29 травня 2026 року у справі №280/758/24 підтримав вказану правову позицію і також вказав, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої, якщо він вибув до нового місця служби, де продовжує виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
Такі обставини не відповідають умовам застосування частини першої статті 117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника. У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким стаття 117 КЗпП України пов`язує відповідальність. Отже, застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження.
З огляду на вказане Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України.
Водночас Верховний Суд також вважав за необхідне звернути увагу, що навіть у таких обставинах особа не позбавлена можливості захисту своїх порушених прав, позаяк, у разі порушення встановлених строків виплати грошового забезпечення, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), військовослужбовець може вимагати компенсацію втрати частини доходів, передбачену законодавством, у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних сум, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплатити середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2017 по 12.03.2026 та зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2017 по 12.03.2026 в сумі 64232,64 грн., - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 17 червня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) 

Суддя       Н.В. Друзенко