КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №753/14926/25 Головуючий у І інстанції - Заставенко М.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/4771/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 травня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва капітал» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 жовтня 2025 року 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

установив:

У липні2025 року ТОВ «ФК «Віва капітал» звернулось до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої позовні вимоги мотивувало тим, що09.10.2024 між ним та відповідачем укладено кредитний договір №1428012912415, на підставі якого воно надало відповідачу кредит у розмірі 5100 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 361,35% річних строком на 120 днів. 
Відповідач свої обов`язки щодо повернення кредиту не виконує, внаслідок чого станом на 08.07.2025 має заборгованість у розмірі 19258,52 грн., з яких 4999,52 грн.- заборгованість за кредитом, 4059 грн. - заборгованість за відсотками, 10200 грн. - штраф.
Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 19258,52 грн. та судові витрати.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 жовтня 2025 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Віва капітал» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що воно не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що не було надано жодних доказів з яких можливо було б встановити наявність чи відсутність зобов`язань відповідача перед ним відповідно до кредитного договору №1428012912415.
Вказувало, що відповідачем ОСОБА_1 підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором D9F5Y3 Паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови кредитування з урахуванням побажань споживача, яким є відповідач ОСОБА_1 . 
Із листа ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №7/12661 від 04.07.2025 вбачається, що 09.10.2024 о 13:36 год. воно через ТОВ «ФК «Контрактовий дім» здійснило перерахування грошових коштів в сумі 5100 грн. (відповідає сумі кредиту, що зазначена в п.1.2 Кредитного договору), номер транзакції в системі ТОВ «ФК «Контрактовий дім»: 1489098926, маска картки НОМЕР_1 , що відповідає масці картки, що зазначена у розділі 2 Кредитного договору. 
Означена інформація узгоджується з даними, що містяться у довідці про ідентифікацію, відповідно до якої 09.10.2024 о 13 год. 36 хв. 40 сек. було проведено транзакцію щодо перерахунку 5100 грн. на банківську картку НОМЕР_1 , банком-емітентом якої є ПАТ «Універсал Банк».
Суд першої інстанції, в свою чергу, не дослідив належним чином докази для встановлення належності та відповідності розрахунку до наявної заборгованості відповідача.
Звертає увагу, що відповідач не звертався до нього із заявою про дострокове розірвання договору, не вчиняв дій, які б могли свідчити про дострокове розірвання договору, як-то повне повернення одержаного кредиту та сплати процентів за весь строк кредитування.
Крім того, будь-яких претензій, щодо невиконання ним свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. 
Просило суд, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що09.10.2024 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №1428012912415, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5100 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 361,35% річних строком на 120 днів.
Розділом 2 Кредитного договору сторони обумовили, що кредит надається шляхом здійснення переказу коштів кредитодавцем в сумі 5100 грн. на банківський рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_2 . 
Із розділу 8 Кредитного договору вбачається, що у графі «Позичальник», після реквізитів відповідача, міститься електронний підпис одноразовим ідентифікатором, а саме: V6Q6Y9 . 
09.10.2024 року відповідачем ОСОБА_1 підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором D9F5Y3 Паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови кредитування ТОВ «ФК «Віва Капітал» з урахуванням побажань споживача, яким є відповідач ОСОБА_1 . 
Із листа ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №7/12661 від 04.07.2025 вбачається, що 09.10.2024 о 13:36 год. ТОВ «ФК «Віва Капітал» через ТОВ «ФК «Контрактовий дім» здійснило перерахування грошових коштів в сумі 5100 грн. (відповідає сумі кредиту, що зазначена в п.1.2 Кредитного договору), номер транзакції в системі ТОВ «ФК «Контрактовий дім»: 1489098926, маска картки НОМЕР_1 , що відповідає масці картки, що зазначена у розділі 2 Кредитного договору. 
Означена інформація узгоджується з даними, що містяться у довідці про ідентифікацію ТОВ «ФК «Віва Капітал», відповідно до якої 09.10.2024 о 13 год. 36 хв. 40 сек. було проведено транзакцію щодо перерахунку 5100 грн. на банківську картку НОМЕР_1 , банком-емітентом якої є ПАТ «Універсал Банк». 
Крім того, до позовної заяви було додано розрахунок заборгованості за Кредитним договором, зі змісту якого слідує, що, починаючи з 09.10.2024 до 06.02.2025, тобто протягом 120 днів, кредитодавцем ТОВ «ФК «Віва Капітал» здійснювалось нарахування відповідачу як позичальнику відсотків за користування кредитом щодня в сумі 50,49 грн/день (з 09.10.2024 до 27.10.2024), в сумі 49,99 грн/день (з 28.10.2024 до 15.11.2024) та в сумі 49,50 грн/день (з 16.11.2024 до 05.02.2025) . 
Також із означеного розрахунку слідує, що відповідач здійснив погашення як основної суми боргу (тіла кредиту), так і відсотків за користування сумою кредиту, а саме: 27.10.2024 сплатив 1009,80 грн, які кредитодавцем розподілені наступним чином: 50,49 грн - у рахунок погашення тіла кредиту, 959,31 грн - у рахунок погашення відсотків за користування кредитом, а також 15.11.2024 сплатив 999,80 грн, які кредитодавцем розподілені наступним чином: 49,99 грн - у рахунок погашення тіла кредиту, 949,81 грн - у рахунок погашення відсотків за користування кредитом. 
Згідно вказаного розрахунку, станом на 14.07.2025, заборгованість відповідача перед позивачем згідно умов Кредитного договору складає 19258,52 грн., з яких 4999,52 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4059 грн. - заборгованість за відсотками, та 10200 грн.- заборгованість за штрафом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи не є первинними бухгалтерськими документами, вони не містять даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «ФК «Віва капітал» коштів в сумі 5100 грн. на картковий рахунок, який належить саме ОСОБА_1 .
В матеріалах справи відсутні докази верифікації банківської картки, на яку, начебто, здійснювалося перерахування коштів за договором, а також первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували переказ коштів ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії №1428012912415 від 09.10.2024.
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №1428012912415 від 09.10.2024 був вчинений в електронній формі.
Відтак, на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частинами 1-12 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, 09.10.2024 відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим електронним підписом підписав анкету-заявку на отримання кредиту та договір про надання грошових коштів у кредит продукт «Старт» №1428012912415 шляхом зазначення одноразового ідентифікатора, який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог ч. 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Отже, наведене безумовно свідчить про те, що відповідач ознайомився і погодився з умовами кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 вказано, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Вимог про визнання кредитного договору №1428012912415 від 09.10.2024недійсним (неукладеним) не заявлено, а тому, із врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів вважає, що позивачем надано належні і допустимі докази, які підтверджують укладеність між відповідачем та ТОВ «ФК «Віва капітал» кредитного договору №1428012912415 від 09.10.2024.
В той же час, отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 5100 грн. підтверджується листом ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №7/12661 від 04.07.2025, де зазначено, що 09.10.2024 о 13:36 год. ТОВ «ФК «Віва Капітал» через ТОВ «ФК «Контрактовий дім» здійснило перерахування грошових коштів в сумі 5100 грн. (відповідає сумі кредиту, що зазначена в п.1.2 Кредитного договору), номер транзакції в системі ТОВ «ФК «Контрактовий дім»: 1489098926, маска картки НОМЕР_1 , що відповідає масці картки, що зазначена у розділі 2 Кредитного договору
Отже, колегія суддів вважає доведеним, що кредитодавець виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошти відповідно до умов кредитного договору.
Між тим, за умовами кредитного договору, відповідач зобов`язався повернути отримані ним грошові кошти у визначений договором строк, однак докази того, що позичальник свої зобов`язання за договором виконав та повернув отримані в борг грошові кошти в матеріалах справи відсутні.
Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.
За ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачем документи розрахунку суми боргу за кредитним договором не можуть бути належними доказами розміру грошових зобов`язань відповідача, оскільки не є первинним документом та не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також Положенню про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на таке.
Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта.
При цьому, згідно з п. 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц.
Водночас, ТОВ «ФК «Віва Капітал», як фінансова установа, не є банком та не може мати доступу до карткового рахунку відповідача і формувати відповідні виписки по рахунку, що є первинними документами бухгалтерського обліку, оскільки не є його власником та вказана інформація є банківською таємницею, доступ до якої має лише відповідач, як клієнт банку. При цьому, відповідач не надав таку виписку по картковому рахунку, що б дало можливість відхилити ті обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх позовних вимог.
Разом з тим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що він відповідає вимогам закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується із умовами кредитного договору, з нього встановлено розмір основного боргу та нараховані відсотки відповідно до умов кредитного договору та в період дії такого кредитного договору.
В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заборгованості за кредитним договором є помилковим, оскільки ТОВ «ФК «Віва Капітал» надало всі необхідні документи, оформлені належним чином, які підтверджують отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, підстав нарахування та розміру відповідної заборгованості за кредитним договором №1428012912415 від 09.10.2024.
Отже, доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Разом з тим, щодо умови договору №1428012912415 від 09.10.2024про відповідальність за договором, а саме: у разі невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань за цим договором Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю неустойку у вигляді штрафу, то колегія суддів зазначає наступне.
За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Колегія суддів зауважує, що як вбачаються із розрахунку заборгованості за кредитним договором №1428012912415 від 09.10.2024, станом на 14.07.2025, відповідач має заборгованість за штрафними санкціями у розмірі 10200 грн.
Відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Кредитний договір укладено під час дії воєнного стану, отже на правовідносини, які склались між сторонами поширюється дія п. 18 Перехідних положень ЦК України.
Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року №183/7850/22(провадження №61-14740св23) вказав тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зазначивши, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Отже, колегія суддів вважає, що нарахування штрафних санкцій у розмірі 10200 грн. за невиконання грошового зобов`язання є неправомірним, а відтак задоволенню не підлягає.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача непогашеної заборгованості за кредитним договором № 1428012912415 від 09.10.2024у розмірі 9058,52 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 4999,52 грн. та заборгованості за процентами - 4059грн., не врахувавши, що вказана сума боргу по кредиту належним чином обґрунтована і підтверджена у розрахунку, який узгоджуються з іншими письмовими доказами у справі.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Віва капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов задоволено частково, а саме на 47%, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог у загальному розмірі 3557,90 грн. (7570 * 47%).
Позивач також просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10600 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-4 ст. 137 ЦК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду: -договір про надання правової допомоги №1 від 02 січня 2025 року; -акт виконаних робіт від 26 червня 2025 року відповідно до договору про надання правової допомоги №1 від 02 січня 2025 року; рахунок №26/26-01 від 26 червня 2025 року на суму 10600 грн.; платіжну інструкцію №LK706/7 від 27 червня 2025 року про оплату послуг за надання правової допомоги згідно договору №1 від 02 січня 2025 року та рахунку №26/26-01 від 26 червня 2025 року у розмірі 10600 грн.
Таким чином, позивачем доведено понесення витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню.
Частиною 5 та 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі №759/14346/16.
У справі №910/906/18 Верховний Суд погодився з наявністю підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки їх розмір був обґрунтований, а відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи.
Оскільки від відповідача не надійшло заяви чи клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд вважає заявлений розмір розумним та обґрунтованим, підстави для його зменшення у апеляційного суду відсутні.
Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4982 грн. (10600 * 47%).
Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 367, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва капітал» задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва капітал» (код ЄДРПОУ 40860735) заборгованість за кредитним договором у №1428012912415 від 09 жовтня 2024 року в загальному розмірі 9058,52 (дев`ять тисяч п`ятдесят вісім) гривень 52 копійки, з яких 4999,52 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 52 копійки- тіло кредиту, 4059 (чотири тисячі п`ятдесят дев`ять) гривень - проценти.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва капітал» (код ЄДРПОУ 40860735)судові витрати в загальному розмірі 8539,90 (вісім тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) гривень 90 копійок, з яких 3557,90 (три тисячі п`ятсот п`ятдесят сім) гривень 90 копійок - судовий збір, 4982 (чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят дві) гривні - витрати на професійну правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба