СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Харків Справа № 922/1530/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В.,
за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І., 
за участю:
прокурора - Щербакова А.К. - на підставі службового посвідчення від 03.11.2025 №083305; 
від 1-го позивача - не з`явився; 
від 2-го позивача - не з`явився; 
від 1-го відповідача - не з`явився; 
від 2-го відповідача - не з`явився; 
від третьої особи - не з`явився;
розглянувши у відритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури, м. Харків, (вх.№ 684 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 (суддя Шатерніков М.І., ухвалене в м. Харків, дата складення повного тексту - 23.03.2026) 
за позовом: Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, м. Харків, в інтересах держави в особі 
1-го позивача: Харківської міської ради, м. Харків, 
2-го позивача: Північно-Східного офісу Держаудитслужби, м. Харків, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків, 
до 1-го відповідача: Комунальної організації "Харківський зоологічний парк", м. Харків, 
до 2-го відповідача: фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни, м. Харків, 
про визнання недійсним договору про закупівлю товару та стягнення 1060800,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міська рада та Північно-Східного офісу Держаудитслужби з позовом до Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" та фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни, в якому просив суд:
- визнати недійсним договір про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018, укладений між Комунальною організацією "Харківський зоологічний парк" і фізичною особою-підприємцем Марченко Владленою Анатоліївною; 
- стягнути з фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни на користь Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" 1060800,00грн., а з Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" одержані нею за рішенням суду 1060800,00грн. в дохід держави.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що оспорюваний правочин суперечить інтересам держави та суспільства, у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсними на підставі ч. 1 статті 203, ч. 1 статті 215 та ч. 3 статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 №70/57-р/к у справі № 3/01-19-19 визнано, що ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунова Л.О. вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів проведених КО "Харківський зоологічний парк", а саме відкритих торгів на закупівлю: "ДК 021:2015: 15710000-8 Готові корми для сільськогосподарських та інших тварин (сіно природних сіножатей, сіно сіножатей культурних (люцерна))" з використанням електронної системи закупівель "Prozorro" (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorro" UA-2018-01-09-001424-a).
Наведені вище обставини свідчать про спрямованість зазначеного правочину, який укладено за спотвореними результатами публічної закупівлі, з умислу ФОП Марченко В.А. на порушення встановленого п. 1 ст. 5 Закону України “Про публічні закупівлі” принципу добросовісної конкуренції серед учасників через усунення конкуренції під час проведення зазначеного тендеру та недобросовісне отримання внаслідок цього права на укладення оспорюваного договору про закупівлю, що в свою чергу суперечить інтересам держави та суспільства у сфері публічних закупівель, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування відповідної сфери. 
За твердженням прокурора правовим наслідком недійсності оспорюваного правочину, відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, є стягнення з фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни 1060800,00грн. гривень на користь Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" та одночасне стягнення з останньої одержаних нею за рішенням суду 1060800,00грн. в дохід держави.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 в задоволенні позову відмовлено, з підстав не доведення прокурором обставин, з якими пов`язано визнання недійсним оспорюваного правочину як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства в розумінні статті 228 Цивільного кодексу України. 
При цьому, суд виходив з того, що сам лише факт вчинення ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній процедурі закупівлі, за результатами якої укладено оспорюваний правочин, що встановлено рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 №70/57-р/к у справі № 3/01-19-19, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав його суперечності інтересам держави та суспільства.
Крім того, прокурор не надав доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, доказів того, що товар за спірним договором був поставлений за завищеними цінами або того, що аналогічні товари могли бути поставлені з використанням менших ресурсів, а також доказів невідповідності кількості, вартості або якості поставленого 2-им відповідачем-товару розміру завданих замовнику збитків, наявності інших порушень при виконанні умов договору про закупівлю. 
Судом також було враховано те, що прокурор при зверненні до суду з відповідним позовом не посилався на ті обставини, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти тощо.
Предметом закупівлі були товари ДК 021:2015: 15710000-8 готові корми для сільськогосподарських та інших тварин (сіно природних сіножатей, сіно сіножатей культурних (люцерна), які були отримані та використані 1-им відповідачем, тобто за рахунок виконання 2-им відповідачем оспорюваного договору 1-ий відповідач задовольнив свої потреби у поставці товару. Спірний договір є виконаним його сторонами в повному обсязі, що підтверджується звітом про виконання договору про закупівлю.
З огляду на встановлені в ході розгляду даної справи обставини, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного про закупівлю за результатами відкритих торгів UA-2018-01-09-001424-a, наявність протиправних наслідків, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, у зв`язку із чим, підстави для визнання договору про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018 недійсним відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України відсутні, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків недійсного правочину шляхом стягнення з ФОП Марченко В.А. на користь Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" 1060800,00грн.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що укладення договору за результатами процедури закупівлі, проведеної за відсутності реальної конкуренції між учасниками, суперечить принципам добросовісної конкуренції, порушує інтереси держави та суспільства і не забезпечує ефективного використання бюджетних коштів, та підлягає оцінці з позиції статей 203, 215 та 228 ЦК України як такий, що може бути визнаний недійсним.
Прокурор зазначає, що дії фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни були спрямовані на порушення встановленого правового господарського порядку з метою одержання права на укладення договору із замовником не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування зазначеної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки обмежує розвиток конкуренції у державі. 
Отже, така поведінка ФОП Марченко В.А. свідчить про наявність умислу на здобуття перемоги у процедурі закупівлі будь-якою ціною, що, в свою чергу, призвело до укладення оспорюваного договору про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018 за відсутності реальної конкуренції.

Стосовно застосування місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення висновків Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладених у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, прокурор зазначає, що формуючи висновок про недопустимість застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність (в тому числі і у разі проведення закупівлі за відсутності конкуренції та при формальному створенні її видимості, що нівелює суть публічної закупівлі), Верховний Суд фактично створив умови, за яких ця норма законодавства взагалі не буде застосовуватися. 
На думку прокурора, такий категоричний висновок об`єднаної палати щодо "невластивості цивільному законодавству" приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України, суперечить вже існуючій позиції Великої Палати Верховного Суду. Прокурор зазначає, що у справах №420/12471/22 та №924/971/23 Велика Палата Верховного Суду визнала обґрунтованим застосування до цивільних правовідносин, в тому числі щодо суб`єктів господарювання, приписів ст. 228 ЦК України. При цьому, Велика Палата Верховного Суду не зазначала про конфіскаційний характер ч. 3 ст. 228 ЦК України або її невідповідність цивільному законодавству.
В контексті мирного володіння майном дії суб`єктів господарювання щодо отримання державного замовлення через спотворення торгів, заведення у конкурс технічного учасника із пропозицією, яка відрізняється на незначну суму коштів, вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, на думку заявника апеляційного скарги, ніяк не можуть вважатися допустимими і свідчити, що особа має на меті просто мирно володіти майном. Це не держава втручається у мирне володіння майном особи, а особа втручається у публічний порядок, маніпулюючи своїм майном з метою обійти закон і нашкодити інтересам держави та суспільства. Тому реакція з боку держави відбувається не всупереч мирному володінню майном особою, а як наслідок порушення розуміння мирного володіння майном, використання його для незаконних цілей. Застосування таких жорстких наслідків є адекватною реакцією з боку держави на протиправні дії таких недобросовісних суб`єктів господарювання, які на загальнодержавному рівні, при їх масовості та легалізації через судові процедури загрожують як публічному порядку всередині нашої держави (конкуренція нівелюється як ключовий механізм ринкової економіки) та і її авторитету на міжнародному рівні, особливо у світлі взятих зобов`язань за Угодою про асоціацію
На думку прокурора, критерії, як позначені у практиці ЄСПЛ, у подібних випадках навряд чи можна вважати прийнятними для застосування. Адже те, чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям - все це є дзеркальним відображенням зворотної ситуації: це не держава втручається в мирне володіння майном, а особа втручається в порядок, встановлений державою; не потребує доведення, що передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України наслідки переслідують публічний інтерес, оскільки доведено, що особа діяла всупереч інтересам держави та суспільства; такий захід є пропорційним визначеним цілям, оскільки майно особою використовувалося не для мирного володіння ним, а особа зазіхала на публічні інтереси.
Прокурор зазначає, що порушення конкурентного законодавства під час проведення закупівлі саме по собі становить посягання на інтереси держави у сфері ефективного та прозорого використання бюджетних коштів. Усунення конкуренції нівелює мету публічної закупівлі - забезпечення максимальної економії, ефективності та рівності учасників. Інтерес держави полягає не лише у відсутності прямих бюджетних втрат, а й у дотриманні встановленої законом процедури та принципів добросовісної конкуренції. Закон не ставить можливість його порушення у залежність від того, чи настали матеріальні збитки.
Прокурор вважає, що суд першої інстанції фактично звузив зміст ч. 3 ст. 228 ЦК України, пов`язавши її застосування виключно з кримінально караними діяннями або з доведенням матеріальних збитків бюджету. Адже закон не ставить застосування цієї норми у залежність від наявності обвинувального вироку чи встановлення конкретного розміру шкоди. Визначальним критерієм є спрямованість правочину на порушення публічного порядку та інтересів держави. Укладення договору за результатами спотворених торгів є наслідком протиправної поведінки і не може породжувати правомірні цивільні наслідки.
На думку прокурора, відсутність доказів існування дешевших пропозицій або інших учасників ринку не спростовує факту порушення конкурентної процедури та не усуває протиправності укладення договору за результатами такої закупівлі; адміністративно-господарські санкції за порушення конкурентного законодавства та наслідки недійсності правочину є різними за своєю правовою природою інститутами та можуть застосовуватися незалежно один від одного.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25; встановлено сторонам у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на 29.04.2026 о 12:00 годині.
16.04.2026 1-им відповідачем - КП "Харківський зоологічний парк" подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№4276), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури, рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 залишити без змін. Крім того, 1-им відповідачем заявлено клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні (вх.№4277). 
24.04.2026 1-им позивачем - Харківською міською радою подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№4635), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури, рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 залишити без змін.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 оголошено в судовому засіданні засіданні перерву до 20.05.2026 о 12:30 години.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 20.05.2026 прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, прокурор з`явився в судове засідання та надав пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а інші учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні за наявними у матеріалах справи доказами.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

09.01.2018 Комунальною організацією "Харківський зоологічний парк" в електронній системі закупівель PROZORRO опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів з закупівлі товару ДК 021:2015: 15710000-8 Готові корми для сільськогосподарських та інших тварин (сіно природних сіножатей, сіно сіножатей культурних (люцерна)) (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2018-01-09-001424-a). Очікувана вартість предмета закупівлі становила 975 000,00 гривень (т.1 а.с.17).
Правом на участь у зазначеній процедурі закупівлі скористались: ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунова Л.О. (т.1 а.с.18).
З протоколу розкриття тендерних пропозицій № 9/2 від 01.02.2018 вбачається, що переможцем процедури публічної закупівлі UA-2018-01-09-001424-a визначено ФОП Марченко В.А. з ціною тендерної пропозиції після закінчення аукціону 884000,00грн з ПДВ. Таку пропозицію ФОП Марченко В.А. тендерним комітетом замовника КО "Харківський зоологічний парк" визнано найбільш економічно вигідною, а учасника визначено переможцем (т.1 а.с.19-20). 
В подальшому на веб-сайті https://prozorro.gov.ua/ КО "Харківський зоологічний парк" розміщено повідомлення про намір укласти договір з ФОП Марченко В.А. (т.1 а.с.21).

15.02.2018 між Комунальною організацією "Харківський зоологічний парк" (надалі - замовник) та фізичною особою-підприємцем Марченко В.А. (надалі - учасник) було укладено договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) №15710000-8 (надалі - договір т.1 а.с.22-23), відповідно до умов якого ФОП Марченко В.А. зобов`язується у 2018 році поставити КО "Харківський зоологічний парк" товари за ДК 021:2015-15710000-8 Готові корми для сільськогосподарських та інших тварин (сіно природних сіножатей, сіно сіножатей культурних (люцерна) (надалі - товар), а КО "Харківський зоологічний парк" - прийняти і оплатити такі товари (пункт 1.1. договору).
Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору ціна договору становить 884000,00грн, ПДВ - не передбачено. Ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою мторін.
В подальшому, сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до спірного договору №15710000-8, в тому числі, на підставі п. 10.4 та п. 11.1 Договору №15710000-8 від 15.02.2018, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" сторони дійшли згоди продовжити дію договору про закупівлю на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році та уклали додаткову угоду №1 від 29.12.2018, якою внесли зміни до п. 3.1. договору збільшивши ціну на 176800,00грн, тобто до 1060800,00грн ПДВ не передбачено, а також збільшили кількість товару (додаток 1 Специфікація). Крім того, продовжено строк дії договору до 31.03.2019 (т.1 а.с.25-26).
Як свідчать матеріали справи, замовником було сплачено учасник грошові кошти в загальній сумі 1060800,00грн, що підтверджується наявними виписками по трансакціям (т.1 а.с.28-54).
15.02.2018 на веб-сайті https://prozorro.gov.ua/ замовником КО "Харківський зоологічний парк" був опублікований звіт про результати проведення процедури закупівлі (т.1 а.с.55-56).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор зазначав, що рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 №70/57-р/к у справі № 3/01-19-19 (надалі - Рішення АМК т.1 а.с.86-133) визнано ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунову Л.О. винними у вчиненні порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 ст. 50 та пунктом 4 частини другої ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів проведених КО "Харківський зоологічний парк", а саме відкритих торгів на закупівлю: "ДК 021:2015: 15710000-8 Готові корми для сільськогосподарських та інших тварин (сіно природних сіножатей, сіно сіножатей культурних (люцерна))" з використанням електронної системи закупівель "Prozorro" (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorro" UA-2018-01-09-001424-a). За порушення, вказане в пункті 13 резолютивної частини цього рішення, накладено на ФОП Марченко В.А. штраф у розмірі 68000,00 грн. Вказане рішення (за винятком конфіденційної та інформації з обмеженим доступом) оприлюднене на офіційному веб сайті Антимонопольного комітету України.
Як вбачається зі змісту рішення Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 №70/57-р/к у справі № 3/01-19-19, обставини, які свідчать про вчинення ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, підтверджуються наступним:
- використання одного і того ж електронного майданчика;
- використання ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. однієї і тієї ж ІР-адреси під час подання тендерних пропозицій;
- синхронність дій ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунової Л.О. під час подання тендерних пропозицій;
- відкриття рахунків в одних і тих же банківських установах та наявність одних і тих же довірених осіб;
- синхронність дій ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунової Л.О. під час перерахунку коштів на рахунок оператора електронного майданчика;
- надання ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. страхових гарантій однієї і тієї ж страхової компанії, виданих в один день;
- використання/зазначення ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. одних і тих же номерів телефонів;
- наявність телефонних розмов між ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. у Торгах;
- однакові властивості електронних файлів та наявність схожих дефектів у сканкопіях документів, завантажених ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. у складі тендерних пропозицій у торгах.
В судовому порядку рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 №70/57-р/к у справі № 3/01-19-19 у передбачений ч. 1 ст. 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" двомісячний строк з дня одержання рішення не оскаржувалося та є чинним.
Листом від 02.01.2025 №70-02/14е Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України повідомило прокурора про те, що від ФОП Марченко В.А. на адресу відділення не надходили документи, що підтверджують сплату штрафу (т.1 а.с.135-136).
Прокурор вказував про те, що порушення ФОП Марченко В.А. законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного Комунальною організацією "Харківський зоологічний парк" тендеру, не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України "Про публічні закупівлі", нівелює мету проведення конкурентних процедур закупівель та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві.
Дії ФОП Марченко В.А. спрямовані на завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету одержання права на укладення договору поставки не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі. 
Отже, договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) №15710000-8 від 15.02.2018 укладено за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсними як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ФОП Марченко В.А., на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч.3 ст. 228 ЦК України.
Вказані обставини і стали підставою для звернення 05.05.2025 керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міська рада та Північно-Східного офісу Держаудитслужби з позовом до Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" та фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни, в якому просив суд:
- визнати недійсним договір про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018, укладений між Комунальною організацією "Харківський зоологічний парк" і фізичною особою-підприємцем Марченко Владленою Анатоліївною; 
- стягнути з фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни на користь Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" 1060800,00грн., а з Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" одержані нею за рішенням суду 1060800,00грн. в дохід держави (т.1 а.с.1-232).
Рішенням господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у даній справі в задоволенні позову відмовлено, з підстав викладених вище (т.2 а.с.122-133).

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Госпдарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).
Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина третя статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних господарських правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
У судовому процесі, в тому числі в господарському, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Подібний за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 27.02.2019 у справі №761/3884/18.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом, яким є Закон України "Про прокуратуру".
В частині 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Тлумачення частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, у зв`язку із чим у законодавстві встановлено, що, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
При цьому, під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
Згідно з частинами 3, 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
В Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рп/99Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, розкрите Конституційним Судом України поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру".
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У даному випадку прокурор в інтересах держави звертається до суду з відповідним позовом маючи на меті комплексний захист інтересів держави, порушених унаслідок прийняття рішення тендерного комітету Комунальної організації "Харківський зоологічний парк", оформленого протоколом його засідання, та укладення спірного договору про закупівлю товарів від 15.02.2018 №15710000-8.
Обставини вчинення та наслідки таких діянь для економіки держави свідчать про невідповідність вказаних фактів як правовій природі здійснення публічних закупівель в цілому, яка заснована на чесній господарській діяльності учасників тендерів та замовників, так і інтересам держави та суспільства. 
Зазначені обставини та наслідки передбачають розпорядження бюджетними коштами з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання.
Проте, порушення вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції", спрямованого на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, учасниками закупівель нівелює можливість втілення вказаних принципів бюджетної системи України та публічних закупівель, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг.
Тому пред`явлення позову прокурором у такому випадку зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки вчинення фізичною особою-підприємцем Марченко Владлени Анатоліївни порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання товарів за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання робіт з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) додаткових угод до договору, на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.
Порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткових угод унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів і порушує інтереси держави.
Разом з цим, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Проте, з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.
Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.12.2021 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі №904/583/18, від 13.02.2019 у справі №914/225/18, від 21.05.2019 у справі №921/31/18.
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло і з власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт не звернення до суду уповноваженим органом з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З матеріалів справи вбачається, що даний позов поданий прокурором в інтересах держави в інтересах Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби обґрунтовано порушенням інтересів держави у бюджетній сфері та необхідністю їх комплексного захисту, оскільки вчинення фізичною особою-підприємцем Марченко Владлени Анатоліївни порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання товарів за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасникам тендеру її видимості, наслідком чого стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього. 
Проте, органи уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучу обізнаними про існування такого порушення, не здійснюють захист інтересів держави. 
Згідно з положеннями статті 22 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів, що уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, зобов`язані ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері.
Згідно зі статтею 26 Бюджетного кодексу України, контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень (пункт 3 частини 1 статті 26).
З аналізу вказаних правових норм випливає, що міська рада (у спірних правовідносинах - Харківська міська рада) має повноваження здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель за бюджетні кошти, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів. 
В свою чергу договір про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018 укладено за наслідками проведеної Комунальною організацією "Харківський зоологічний парк" закупівлі, його оплата здійснюється за рахунок бюджетних коштів.
Отже, Харківська міська рада наділена повноваженнями щодо затвердження та виконання місцевого бюджету м. Харкова, контролю за його виконанням, здійснює правоможності з володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (в тому числі, коштами місцевого бюджету).

Крім того, відповідно до частини 4 статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (частина 1 статті 8 Закону України "Про публічні закупівлі").
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (частина 1 статті 2 названого Закону).
При цьому, на підставі підпунктів 8, 10 частини 1 статті 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, в тому числі порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (підпункти 1 та 3 пункту 3 вказаного Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абзаци 1, 3 підпункту 9 пункту 4 цього Положення).
Згідно з підпунктом 20 пункту 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, саме Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Відповідно до пункту 7 згаданого Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи
Одним із таких органів є Північно-Східний офіс Держаудитслужби, який наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю по Харківській області, в тому числі по м. Харкові.
У постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зробив висновок, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 вказав, що проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурором було скеровано відповідні повідомлення, проте протягом розумного строку достатніх заходів, спрямованих на захист інтересів держави, в тому числі шляхом самостійного звернення до суду з позовом в інтересах держави позивачами не вжито.
Звертаючись до компетентних органів до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор надав їм можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зв тому числі, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентними органами жодних заходів протягом розумного строку після повідомлення прокурора про стверджуване порушення, про що вони повідомили прокуратуру відповідними листами, кваліфікується як бездіяльність відповідних органів та є достатньою підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.
Таким чином прокурором дотримані вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та обґрунтовано наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Предметом позову у даній справі є вимоги прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018 на підставі частини першої статі 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, та стягнення коштів, одержаних за оспорюваним правочином, на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, в тому числі тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Колегія суддів зауважує, що чітке законодавче визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства" відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття "інтерес" є ширшим, адже охоплює, наприклад, "охоронюваний законом інтерес", "публічний інтерес", "суспільний інтерес" тощо.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 надано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес": у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Верховний Суд у постанові від 10.02.2026 у справі №921/386/23 звернув увагу, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Здійснивши правовий аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №910/6271/17, від 16.03.2021 у справі №910/15424/19.
Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства (за ч. 3 ст. 228 ЦК України), є наявність наміру хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. На це звертає увагу Верховний Суд у постановах від 20.10.2021 у справі №910/4089/20, від 23.11.2021 у справі №904/2741/19, від 20.03.2019 у справі №922/1391/18.
Тобто, з огляду на обставини справи, суд має дослідити, чи є укладений правочин, таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону "Про захист економічної конкуренції").
Отже, для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у даній справі мав довести, що сам правочин (виконання робіт з капітального ремонту) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
При цьому єдиним доказом того, що оспорюваний договір завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 №70/57-р/к у справі № 3/01-19-19, яким визнано дії 2-го відповідача як учасника спірної закупівлі, щодо узгодження ним своєї поведінки під час участі в конкурсних торгах на закупівлю, яким встановлений факт порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачені п.4 ч.2 ст.6 та п.1 ст.50 Закону "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосується спотворення результатів торгів.
Колегія суддів зауважує, що сам лише встановлений рішенням АМКУ факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Верховний Суд у постанові від 10.02.2026 у справі №921/386/23 зазначив, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурор не доводив, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Отже, прокурор не довів належними та допустимими доказами, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного правочину, наявність протиправних наслідків оспорюваного правочину, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, а також спрямованість та відповідність оспорюваного правочину ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.

Колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких зазначено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Наразі існує висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з поставлених прокурором питань про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, який підлягає врахуванню під час вирішення цієї справи.
Так, колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду вирішила уточнити висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, таким чином:
"При визначенні підстав для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, в тому числі законодавства про захист конкуренції".
Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у зазначеній постанові також зазначила, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст. 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. 
По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було. 
По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").
Відтак, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у справі №922/3456/23 виснувала про те, що застосування ч.3 ст. 228 ЦК України до спірних відносин призвело (у вказаній справі суди задовольнили позовні вимоги і застосували приписи зазначеної норми права) до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст. 1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо відповідача, так і щодо добросовісної сторони правочину.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Так, критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Отже, норми частини третьої статті 228 ЦК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій. При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.

В контексті спірних правовідносин, судова колегія також враховує висновки Конституційного Суду України (КСУ), зроблені у рішенні від 01.11.2023 у справі №9-р(II)/2023 за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису пункту 2 частини другої статті 44 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" (щодо індивідуалізації юридичної відповідальності за порушення прав споживачів) (далі - Закон №2735).
У цьому рішенні (пункти 4.8, 4.9 мотивувальної частини) КСУ звернув увагу на те, що встановлення в законі абсолютно визначених та/або безальтернативних санкцій має бути розумно поєднане з наданням законом уповноваженому суб`єктові притягнення особи до юридичної відповідальності варіативності в питанні обрання санкції до правопорушника, щоб уможливити додержання принципів домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності. Принципи помірності та індивідуалізації юридичної відповідальності в разі притягнення особи до юридичної відповідальності можуть бути забезпечені, у спосіб встановлення в законі різних видів санкцій за вчинення того самого правопорушення або різних за розміром штрафів, що їх може бути накладено на порушників тієї самої охоронної норми. Оспорюваний припис Закону №2735, що визначає безальтернативну санкцію, яка до того ж має ознаки абсолютно визначеної, не надає суб`єкту накладання адміністративного стягнення можливості врахувати те, що гіпотезою пункту 2 частини другої статті 44 Закону №2735 охоплено велику кількість виявів об`єктивної та суб`єктивної сторін цього правопорушення. Таке не забезпечує домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності порушника з урахуванням усіх значущих обставин справи.
У постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду звернула увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
Фактично положення частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (скоєному іншою стороною), а є добросовісною. Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні. Цілком можливі ситуації, за яких з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного, але стягнути майно з винної сторони на користь добросовісної неможливо внаслідок неплатоспроможності останньої. У таких випадках санкція фактично застосовується не до порушника, а до добросовісної сторони.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності оспорюваного договору про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018, колегія суддів зазначає, що останній не надав доказів, які б підтвердили завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірного правочину, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору, що суперечить зазначеним інтересам. 
При цьому, сам лише факт вчинення ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній процедурі закупівлі, за результатами якої укладено оспорюваний правочин, що встановлено рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 №70/57-р/к у справі № 3/01-19-19, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав його суперечності інтересам держави та суспільства, оскільки як було зазначено вище, відповідно до правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 ЦК України. 
Крім того, прокурор не надав доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, доказів того, що товар за спірним договором був поставлений за завищеними цінами або того, що аналогічні товари могли бути поставлені з використанням менших ресурсів, а також доказів невідповідності кількості, вартості або якості поставленого 2-им відповідачем-товару розміру завданих замовнику збитків, наявності інших порушень при виконанні умов договору про закупівлю. 

Судова колегія також враховує, що прокурор при зверненні до суду з відповідним позовом не посилався на ті обставини, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти тощо.
Предметом закупівлі були товари ДК 021:2015: 15710000-8 Готові корми для сільськогосподарських та інших тварин (сіно природних сіножатей, сіно сіножатей культурних (люцерна), які були отримані та використані 1-им відповідачем, тобто за рахунок виконання 2-им відповідачем оспорюваного договору 1-ий відповідач задовольнив свої потреби у поставці товару. Спірний договір є виконаним його сторонами в повному обсязі, що підтверджується звітом про виконання договору про закупівлю.

З огляду на встановлені в ході розгляду даної справи обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про не доведення прокурором належними та допустимими доказами в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного про закупівлю за результатами відкритих торгів UA-2018-01-09-001424-a, наявність протиправних наслідків, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, у зв`язку із чим, підстави для визнання договору про закупівлю товарів №15710000-8 від 15.02.2018 недійсним відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України відсутні, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків недійсного правочину шляхом стягнення з ФОП Марченко В.А. на користь Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" 1060800,00грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №130/1001/17, від 29.09.2021 у справі №166/1222/20).
Судова колегія наголошує на тому, що питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах вже вирішено Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23. 
Жодних свідчень того, що вказане судове рішення призвело до вад правозастосування, які б зумовлювали потребу у відступі від сформованої позиції - немає. Водночас, наведені прокурором правові позиції Верховного Суду у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі №420/12471/22, від 16.04.2025 у справі №924/971/23, від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, не суперечать сформованим Об`єднаною палатою висновкам, адже в жодній з вказаних заявником справ Велика Палата Верховного Суду не виклала протилежного підходу щодо правової природи санкції, визначеної частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів, з огляду на положення частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховує наведені вище висновки зроблені у справі №922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсним договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності у цій справі узгоджується з правовими висновками Об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.
Доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі щодо неправильного застосування висновків Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні зводяться до незгоди скаржника з практикою Верховного Суду щодо застосування та тлумачення частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, відтак є безпідставними та необґрунтованими.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги керівника Харківської обласної прокуратури без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 без змін.
З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 12.03.2026 у справі №922/1530/25 залишити без змін.
Повна постанова складена 25.05.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя С.Ч. Жельне 

Суддя П.В. Тихий