Справа № 127/20225/25
Провадження № 22-ц/801/1223/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	Справа № 127/20225/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Кулішко Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року, ухвалене суддею Шаміною Ю.А. в м. Вінниці, повне рішення складено 02 березня 2026 року, в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України,
встановив:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Вінниці, яке на той час відносилося до Української РСР. Батьки заявниці на період існування СРСР мали національність «українець». 
Як вказує ОСОБА_1 , її батько ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Пилява Тиврівського району Вінницької області та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Вінниці, а матір ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Коло-Михайлівка Вінницької області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Вінниці. 
ОСОБА_1 зазначає, що її юність проходила на території радянської України, де вона закінчила школу та в 1984 році отримала перший радянський паспорт. Перший паспорт СРСР був виданий на її дошлюбне прізвище та не зберігся, але інформація про його отримання має бути в заінтересованої особи. У старому паспорті вона мала відмітку про реєстрацію за тією ж адресою, що і зараз – АДРЕСА_1 , тому що вона з 1972 року проживає у квартирі, яку у радянський період отримали її батьки. 
У період юності заявниця активно займалась спортом та мала кваліфікацію спортсмена. 
21 вересня 1985 року у м. Вінниці між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, у зв`язку з чим відбулася зміна прізвища на « ОСОБА_5 ».
21 листопада 1985 року, після укладення шлюбу, вона отримала новий паспорт. Відповідно до штампу реєстрації місця проживання у її паспорті, вона була зареєстрована 10 січня 1985 року у м. Вінниці. 
У 1990-х роках заявниця поїхала з чоловіком до Республіки Казахстан, із яким нажаль спільне життя в подальшому не склалось. У червні 1991 року вона завагітніла та внаслідок цього була змушена повернутись назад до своїх батьків, в Україну, до міста Вінниці, саме до тієї квартири, в якій виросла та в якій пройшло її дитинство за вказаною вище адресою.
Фактично, станом на 13 листопада 1991 року вона перебувала на території України та постійно проживала у своїх батьків. Оскільки сімейні стосунки із чоловіком внаслідок її вагітності тільки погіршились, а після народження дитини рухнули зовсім, вона вимушена була певний час проживати без чоловіка у батьків. Саме цей період і припав на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. 
Офіційно з чоловіком вона розлучилася 10 листопада 1998 року, хоча фактично шлюбні стосунки не підтримували від початку її вагітності, яка припала на 1991 рік, саме на розвал СРСР. Після розлучення обов?язок щодо виховання та утримання дітей був покладений виключно на неї, її колишній чоловік самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.
Пізніше її діти без проблем оформили громадянство та документувались паспортами громадян України. 
10 листопада 1998 року вона отримала картку платника податків, видану Державною податковою інспекцією у м. Вінниці. На її звернення щодо обміну паспорта в усній формі їй було відмовлено, оскільки радянський паспорт міг бути обміняний на паспорт у формі книжечки зразка 1993 року лише до 2005 року. 
Наразі їй необхідно довести, що вона проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року, що і стало підставою для звернення до суду із вказаною заявою.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року заяву задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Судові витрати залишено за заявником.
Не погодившись із вказаною заявою, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що судом першої інстанції не встановлено жодного доказу, який би підтверджував проживання заявниці на території України станом на 13 листопада 1991 року і не наведено жодного факту, який би давав можливість встановити факт проживання заявниці на території України станом на вказану дату. Судове рішення будується лише на одних показах свідків, що не узгоджується із статтями 77 та 81 ЦПК України. Свідки у судовому засіданні не змогли чітко надати інформацію щодо року та місяця проживання заявниці, путалися у своїх показах та більшість із них спілкувалися не із заявницею, а з її батьками. Судом проігноровано позицію Верховного Суду у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №296/289/19, де Верховний Суд поставив під сумнів свідчення свідків по даній категорії справ, як такі, які не заслуговують довіри, оскільки минув великий відрізок часу. Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області було зазначено інший шлях вирішення законного перебування на території України заявниці без необхідності звернення до суду. Заявник проживає на території України довгий час без будь-якого документа, який посвідчує її особу та громадянство, а відтак законодавцем саме для таких категорії осіб прийнято Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства, який затверджено постановою Кабінетів Міністрів України від 24 березня 2021 року № 317. Згідно з даним Порядком, заявник, у разі звернення із заявою про отримання статусу особи без громадянства, може бути прийнята за її клопотанням до громадянства України згідно статті 9 Закону України «Про громадянство України» та законного проживання на території України протягом трьох років з моменту визнання особою без громадянства.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відповіді на відзив Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та врахувавши, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а вимоги ґрунтуються на вимогах закону, вважав доведеним факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , станом на 13 листопада 1991 року постійно проживала на території України.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком, оскільки він зроблений без врахування діючих на той час норм матеріального права, без надання належної оцінки іншим доказам у справі та мотивам заперечень заінтересованої особи.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб врегульовано Законом України «Про громадянство України».
У пункті 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» зазначено, що громадянами України є  особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 2 частини першої цієї статті, є громадянами України з 13 листопада 1991 року.
У даному випадку належність до громадянства України встановлюється на підставі п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», пов`язується із фактом проживання на території України в певний час (13 листопада 1991 року) і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Встановлено, що 09 червня 1984 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про восьмирічну освіту, а саме про те, що вона навчалася в середній школі №7 м. Вінниці і у 1984 році закінчила 8 класів (а.с.26-27)
Також заявником надано в копіях наступні документи: залікову класифікаційну книжку спортсмена, належну ОСОБА_6 ; копію членського квитка від 20 лютого 1980 року; грамоту від 08 липня 1980 року; фотознімки (а.с.28-35).
21 вересня 1985 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрували шлюб у м. Вінниці. Після укладення шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.12).
21 листопада 1985 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_2 . У вказаному паспорті зазначено, що місцем народження є м. Вінниця. Паспорт виданий Відділом внутрішніх справ Ленінського райвиконкому м. Вінниці (а.с.13-16).
Заявниця ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.88,89,96,99).
Згідно з копією витягу з наказу №20 по Вінницькій обласній клінічній лікарні ім. М.І. Пирогова від 20 січня 1995 року встановлено, що ОСОБА_1 прийнято на посаду санітарки поліклініки з 02 січня 1995 року, а з наказу №143 від 23 травня 1997 року – звільнено за власним бажанням з 22 травня 1997 року (а.с.87).
10 листопада 1998 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 22 червня 2001 року (а.с.19).
10 листопада 1998 року Відділом державного реєстру фізичних осіб Державної податкової інспекції у м. Вінниці ОСОБА_1 видано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.17).
Відповідно до довідки Комунального Закладу «Вінницький ліцей №4» №02-34/465, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , дійсно навчався в закладі «Середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №4 ім Д.І. Менделєєва» з 01 вересня 2000 року по 31 травня 2004 року. 21 червня 2010 року він закінчив Заклад «Середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №25 м. Вінниці» (а.с.95,100).
Як стверджує у заяві ОСОБА_1 , вона проживає у квартирі своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформаційної довідки з реєстру Вінницької міської територіальної громади №12153 від 02 квітня 2025 року, за відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради в реєстрі територіальної громади наявна інформація за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Однак інформація щодо дати реєстрації місця проживання та дати зняття з реєстрації місця проживання відсутня (а.с.25).
Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності матері заявника - ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2002 року та договору дарування частки квартири від 16 липня 2018 року (а.с.22-29).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 12 червня 2024 року (а.с.21).
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 21 березня 2025 року (а.с.20).
Відповідно до Акту про встановлення факту проживання особи від 28 травня 2025 року за підписами сусідів та голови комітету мікрорайону Центральний»:
1) Сусіди ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка міста Вінниці, дійсно проживала та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у наступні періоди:
- із 1972 року по 1985 рік – із реєстрацією;
- із червня 1991 року по 10 липня 1993 року – без реєстрації;
- із 10 липня 1993 року по дату складення даного акту – із реєстрацією.
2) Сусід ОСОБА_14 підтвердив, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка міста Вінниці, дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , у наступні періоди:
- із 1980 року по 1985 рік – постійно проживала із реєстрацією;
- із червня 1991 року по 10 липня 1993 року – без реєстрації;
- із 10 липня 1993 року по дату складення даного акту – проживає із реєстрацією (а.с.11).
Згідно відповіді на адвокатський запит Управління державної міграційної служби у Вінницькій області №0501.9-346/05.1-26 від 19 січня 2026 року, в УДМС у Вінницькій області відсутня інформація про належність, встановлення чи набуття ОСОБА_1 громадянства України. Оскільки відсутня інформація про належність ОСОБА_1 до громадянства України, а тому відсутня інформація про вихід з українського громадянства та чи оформляла вона виїзд на постійне місце проживання до Республіки Казахстан. Разом з тим повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданого 21 листопада 1985 року Ленінським РВ ВС Вінницької області в зв`язку зі зміною прізвища (а.с.91).
Із довідки Консульського відділу посольства Республіки Казахстан в Україні №30-9/07 від 11 лютого 2026 року слідує, що за інформацією, отриманою від Управління міграційної служби Департаменту поліції Жамбилської області Міністерства внутрішніх справ Республіки Казахстан, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за реєстраційними обліками не значиться, посвідченням особи та паспортом громадянина Республіки Казахстан не документована. На підставі наявної інформації у теперішній час ОСОБА_15 не є громадянкою Республіки Казахстан (а.с.110).
Апеляційний суд, дослідивши як мотиви заявника, так і мотиви заінтересованої особи вважає, що надані заявником докази не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 в Україні саме станом на 13 листопада 1991 року, натомість підтверджують факт проживання в інші часові рамки (до цієї дати та після).
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт задля встановлення належності її до громадянства України.
В порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
В статті 319 ЦПК України, вказані вимоги до судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Проаналізувавши вказані норми, апеляційний суд вважає, що встановлення факту нерозривно пов`язане з метою встановлення такого факту, для того, щоб встановлений факт мав значення для охорони прав заявника, або створив певні умови для здійснення особою свого права.
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі – Порядок №№ 215/2001), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно з пунктом 9 Порядку № 215/2001, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:  а) заяву про встановлення належності до громадянства України;  б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);  в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Тобто у таких випадках одним з необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року.
ОСОБА_1 у заяві вказувала про те, що в 1990-х роках вона поїхала з чоловіком до Республіки Казахстан, з яким спільне життя в подальшому не склалося, у червні 1991 року вона завагітніла та внаслідок цього була змушена повернутися назад до своїх батьків в Україну, до міста Вінниці. Оскільки сімейні стосунки із чоловіком внаслідок її вагітності тільки погіршилися, а після народження рухнули зовсім, вона вимушена була певний час проживати без чоловіка у батьків і саме цей період припав на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Разом з тим, вказані твердження не узгоджуються із письмовими доказами, наданими самим заявником.
Так, беззаперечно встановлено наступне:
- ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вінниці, де проживала і навчалася;
- 10 січня 1985 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в квартирі її батьків по АДРЕСА_2 (а.с.16);
- 21 вересня 1985 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_4 (а.с.12);
- 21 листопада 1985 року ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина СРСР (а.с.13);
- 26 листопада 1985 року ОСОБА_1 знято з місця реєстрації (виписано) за вказаною вище адресою (а.с.16).
Крайньою датою, яку можна взяти за основу і яка здійснює прив`язку до проживання ОСОБА_1 в м. Вінниці є саме 26 листопада 1985 року.
Беззаперечним з боку Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області є обставини, які існували до 1990 року (народження, проживання, одруження ОСОБА_1 на Вінниччині та переїзд до Республіки Казахстан) та обставини, які були після 1991 року (повернення ОСОБА_1 з Республіки Казахстан на Вінниччину з дітьми та подальша її робота на Вінниччині).
Однак, представник заінтересованої особи стверджує, що факт проживання ОСОБА_1 в період з 1990 року по 1992 рік у м. Вінниця є сумнівним через недоведеність такого факту належними та допустимими доказами.
Також апеляційним судом встановлено наступне:
- 16 травня 1989 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в Джамбульській області Свердловського району (Республіка Казахстан) (а.с.16);
- ІНФОРМАЦІЯ_12 в м. Джамбул Джамбульської області Республіки Казахстан народилася дочка ОСОБА_1 – ОСОБА_16 (а.с.98);
- ІНФОРМАЦІЯ_13 в м. Джамбул Джамбульської області Республіки Казахстан народився син ОСОБА_1 – ОСОБА_8 (а.с.97).
Вказаний часовий період «16 травня 1989 року - 08 березня 1992 року» підтверджує ту обставину, що по крайній мірі до березня 1992 року ОСОБА_1 проживала в Республіці Казахстан.
Першою датою, з якої можна було б встановити факт повернення ОСОБА_1 та її подальше проживання на території України є 10 липня 1993 року – дата реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у квартирі її батьків: АДРЕСА_2 (а.с.16).
Відтак, твердження ОСОБА_1 про її проживання станом на 13 листопада 1991 року в Україні є голослівними, оскільки не підтверджуються доказами.
У зв`язку з цим не можуть братися до уваги показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 та ОСОБА_12 про те, що станом на листопад 1991 року ОСОБА_1 проживала в Україні, а саме м.Вінниці.
Апеляційний суд звертає увагу, що в акті про встановлення факту проживання особи від 28 травня 2025 року вказані свідки підтвердили, що ОСОБА_1 з червня 1991 року по 10 липня 1993 року проживала без реєстрації у квартирі батьків, тобто постійно.
Натомість, як показала свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні, ОСОБА_1 повернулася з Республіки Казахстан до України приблизно у червні 1991 року.
Свідок ОСОБА_11 показала, що ОСОБА_1 повернулася додому десь в червні 1991 року, ближче до Нового Року, у кінці 1991 року вона, будучи вагітною на 5-6 місяці, поїхала до Казахстану та повернулася в Україну, коли сину було 2-3 роки.
Свідок ОСОБА_17 показав, що восени (жовтень-листопада) 1991 року він купив у сім`ї заявниці погріб, у цей період часу заявниця ОСОБА_1 виїжджала та приїждала.
Свідок ОСОБА_12 показав, що він є братом ОСОБА_1 .. Після розлучення з дружиною у лютому 1991 року він повернувся проживати до матері, у той же рік після сварки із чоловіком ОСОБА_18 разом з дитиною та речами на початку року повернулася до матері, де й проживала до зими того ж року.
Показання свідків не в повній мірі узгоджуються між собою за часом можливого повернення ОСОБА_1 в Україну (початок чи середина 1991 року) та повернення її до Республіки Казахстан (осінь чи зима 1991 року), а також не узгоджуються з місцем, датою народження двох дітей.
Суд першої інстанції залишив поза увагою, що самі лише показання свідків, які не в повній мірі узгоджуються між собою та не підтверджуються (підсилюються) жодними іншими письмовими доказами у справі, не можуть вважатися достатніми доказами для встановлення факту проживання заявника на території України до 13 листопада 1991 року.
При цьому апеляційний суд бере до уваги, що предметом доказування у цій справі є обставини тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.
До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №296/289/19. 
При цьому, сама ОСОБА_1 у заяві упустила обставину з приводу свого переміщення назад з України в Республіку Казахстан після того, як у 1991 році вона повернулася в Україну. 
Колегія суддів приймає до уваги позицію представника заінтересованої особи, що при встановлених у даній справі обставинах існує інший дієвий порядок вирішення питання громадянства ОСОБА_1 , який регламентований постановою Кабінету Міністрів України №317 від 24 березня 2021 року. Цим порядком визначено процедуру визнання особою без громадянства, яка проводиться ДМС з метою встановлення факту неналежності особи, яка звернулась із заявою про визнання особою без громадянства, до громадянства будь-якої держави в силу дії її закону. Наслідком такої процедури буде отримання ОСОБА_1 громадянства України.
Враховуючи всі встановлені обставини у дані справі, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту за обставин даної справи не має. 
Апеляційний суд зважає, що не можна використовувати судочинство (навіть при тому що в заявника є таке право) заради полегшення вирішення питання, при наявності сумнівних чи суперечливих ситуацій та в обхід іншої законної позасудової процедури вирішення проблеми, що є порушення принципу верховенства права.
Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що надані заявницею докази не є безсумнівними і такими, що підтвердження факт її проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.
У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь скаржника на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 726,72 грн, сплачений за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України – відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (ЄДРПОУ 37836770) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 72 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк